КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 756/7233/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4447/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Шевчук А.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та стягнення заборгованості зі сплати аліментів на утримання малолітніх дітей,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року позивач ОСОБА_2 (до зміни прізвища ОСОБА_3 ) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки від усіх видів заробітку платника аліментів та на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі частки від усіх видів заробітку платника аліментів. Також, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість зі сплати аліментів за минулий час із розрахунку частини від усіх видів його заробітку з 30.09.2022 по 30.01.2025. Крім того, позивач просила стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Позивач вказувала, що малолітні доньки проживають разом з матір`ю за задекларованим місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
3 моменту виїзду на тимчасове місце проживання за кордон України 30.09.2022, відповідач припинив утримувати позивача та спільних малолітніх дітей, необхідної матеріальної допомоги не надає.
За твердженням позивачки, ОСОБА_1 розпочав сплачувати кошти на утримання дітей лише з січня 2025 року, проте розмір вказаних виплат не стабільний та не достатній.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.10.2025 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та стягнення заборгованості зі сплати аліментів на утримання малолітніх дітей - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, починаючи стягнення з 21.05.2025 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч гривень), 00 грн.
У задоволенні решти вимог заяви - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять), 20 грн судового збору.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині визначення аліментів у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу та стягнення витрат на правничу допомогу та прийняти нове рішення, яким встановити розмір аліментів на утримання двох малолітніх дітей у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) платника, або як альтернативу, у твердій грошовій сумі - по 5 000,00 грн щомісячно на кожну дитину, відмовити у стягненні витрати на правничу допомогу та стягнути судовий збір з позивачки. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що скаржник з 25.02.2022 проходить військову службу у ЗСУ, має статус учасника бойових дій, додатково має дохід від ТОВ «1+1 Інтернет», а також від одноразових окремих та непостійних виплат, сукупний середній дохід становить 75 000, 00 грн на місяць. 
Вказує, що з жовтня 2022 року систематично переховує кошти на рахунок позивачки на утримання дітей, загальна сума перерахувань становить 394263,63 грн.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував зміни сімейного та матеріального стану позивачки, а саме те, що позивачка перебуває у повторному шлюбі, а отже має сімейний бюджет із чоловіком.
Посилається на статтю 7 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік», яким передбачено, що для дітей віком до 6 років з 1 січня року прожитковий мінімум становить 2563,00 грн. Для дітей віком від 6 до 18 років - 3196,00 грн. 
Зазначає, що суд застосував непропорційну частку, що при дійсному рівні доходів призводить до надмірного фінансового навантаження (приблизно 25 000,00 грн на місяць), що відображає принцип не співмірності та не враховує реальних витрат.
Вказує, що суд не витребував та не дослідив відомостей про фактичні доходи позивачки, попри те, що вона є працездатною особою, крім того, позивачка не надала належних доказів реальних витрат на дітей. 
Щодо витрат на правничу допомогу вказує, що позивачка не надала належні докази, зокрема, платіжні інструкції, договори з адвокатом, рахунки-фактури, які б підтверджували оплату.
Додатково скаржник подав заяву в якій просив у межах апеляційного провадження врахувати питання необхідності контролю за цільовим використанням аліментів при ухваленні рішення за наслідками апеляційного перегляду, встановити можливість отримання платником аліментів узагальненої інформації щодо використання аліментів у частині витрат на дітей, а у разі неможливості прямого зобов`язання відповідача надавати звіти, визначити періодичність здійснення контролю органом опіки та піклування з оформленням відповідного висновку. 
Відзиву від учасників справи не надходило.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 статті 7 ЦПК України та ч. 1 статті 369 ЦПК України.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 26.09.2024 рішенням Оболонського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано.
ОСОБА_2 (до зміни прізвища ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 мають спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 15-16).
Судом встановлено і не заперечується відповідачем, що діти проживають з їх матір`ю. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив із того, що обов`язок відповідача утримувати дітей є безумовним відповідно до Сімейного кодексу України, однак заявлений розмір аліментів у 1/2 доходу не підтверджений належними доказами необхідності та можливості його сплати, у зв`язку з чим визначив аліменти у розмірі 1/3 доходу як співмірний та обґрунтований, при цьому, відмовив у стягненні аліментів за минулий час через недоведеність вжиття позивачем заходів щодо їх отримання та ухилення відповідача від їх сплати, врахувавши, що останній фактично надавав матеріальну допомогу добровільно.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке. 
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно з статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною першою статті 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно частиною другою статті 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Частиною 5 статті 183 СК України визначено, що той із батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Відповідно до статті 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, про які вказує у позовній заяві, а відповідач на спростування вказаних обставин і, на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову.
Отже, як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, врахував зазначені норми, матеріальне становище сторін, наявність у відповідача стабільного доходу, а також необхідність забезпечення належного рівня утримання двох малолітніх дітей та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини доходу відповідача. 
Посилання скаржника на те, що визначений судом розмір аліментів є надмірним, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлення аліментів у розмірі 1/3 частини доходу відповідає положенням частини п`ятої статті 183 СК України, є типовим для утримання двох дітей та не виходить за межі розумного балансу між інтересами дітей та платника аліментів.
Більше того, як вбачається з матеріалів справи і не заперечується відповідачем останній має стабільний дохід, що свідчить про фінансову можливість сплачувати аліменти у визначеному розмірі. 
Посилання скаржника на неспівмірність такого розміру аліментів не підтверджені належними та допустимими доказами, які б свідчили про неможливість їх сплати або про наявність обставин, що істотно впливають на його матеріальне становище.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач добровільно надавав матеріальну допомогу дітям, не спростовують обов`язку останнього брати участь у їх утриманні на постійній основі у визначеному законом порядку, а надані ним платежі не свідчать про відсутність підстав для визначення аліментів судом.
Посилання скаржника на зміну сімейного стану позивачки, зокрема перебування її у повторному шлюбі, не впливають на обсяг обов`язку відповідача щодо утримання дітей, оскільки обов`язок батьків утримувати дитину є особистим і не залежить від наявності у іншого з батьків нового шлюбу.
Посилання скаржника на положення статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» щодо розміру прожиткового мінімуму для дітей є безпідставними, оскільки наведені показники визначають лише гарантований мінімальний рівень забезпечення дитини та не обмежують суд у визначенні більшого розміру аліментів.
Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Водночас законодавством не встановлено граничного обмеження розміру аліментів на рівні прожиткового мінімуму.
Отже, сам по собі розмір прожиткового мінімуму не є критерієм для зменшення аліментів, а враховується судом лише як одна з орієнтовних соціальних гарантій, тоді як визначальними є фактичні потреби дітей та матеріальне становище платника аліментів.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не витребував та не дослідив відомостей про доходи позивачки, а також про відсутність доказів фактичних витрат на дітей, є безпідставними.
Обов`язок утримання дітей відповідно до статей 180, 182 СК України покладається на обох батьків та не ставиться у залежність від рівня доходів того з батьків, з ким проживає дитина. При цьому саме відповідач, заперечуючи проти визначеного розміру аліментів, повинен довести наявність обставин, які свідчать про необхідність їх зменшення, чого ним зроблено не було.
Посилання скаржника на працездатність позивачки також не впливає на обсяг обов`язку відповідача щодо утримання дітей, оскільки кожен із батьків зобов`язаний брати участь у їх утриманні відповідно до своїх можливостей.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір аліментів, виходячи із сукупності встановлених обставин, а наведені доводи апеляційної скарги не дають підстав для іншого висновку.
Стосовно вимог апеляційної скарги про скасування рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що такі доводи є необґрунтованими, з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, позивачкою надано належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме договір про надання правничої допомоги № 25042507 від 25.04.2025, Кошторис до Акта приймання-передачі наданих послуг № 25042507 до Договору про надання правової допомоги/юридичних послуг, Акт приймання-передачі наданих послуг № 25042507, які були належним чином оцінені судом першої інстанції.
При цьому, визначаючи розмір таких витрат у сумі 5 000,00 грн, суд першої інстанції обґрунтовано врахував складність справи, обсяг наданих послуг та принципи розумності і співмірності, у зв`язку з чим підстав для їх зменшення або скасування не вбачається.
Щодо заяви скаржника про встановлення контролю за цільовим використанням аліментів, колегія суддів зазначає, що такі вимоги не були предметом розгляду суду першої інстанції та не можуть бути вирішені судом апеляційної інстанції в межах даного провадження.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, однак не містять обґрунтованих підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.10.2025 підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Оскільки колегія суддів не задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 то перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 268, 369, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Суддя-доповідач 
Судді