ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 р.	Справа № 520/27511/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
за участю секретаря судового засідання Войтенко Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2026, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, м. Полтава, по справі № 520/27511/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Харківського окружного адміністративного суду 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Харківського окружного адміністративного суду (далі – відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною відмову Харківським окружним адміністративним судом надіслати виконавчі листи у справах №№520/8399/24, 520/19198/24, 520/19288/24, 520/13026/24, 520/32669/24, 520/34377/24, 520/20985/24, 520/20986/24, 520/4769/25, 520/5321/25, 520/1317/25 та 520/3003/25 рекомендованим відправленням із супровідним листом ОСОБА_1 , як стягувачу, що підтверджується листом заступника голови Харківського окружного адміністративного суду Дмитра Волошина від 10.10.2025 №05-24/34949/2025 про відхилення запиту на інформацію від 05 жовтня 2025 року;
- зобов`язати Харківський окружний адміністративний суд надіслати засобами поштового зв`язку рекомендованим відправленням із супровідним листом ОСОБА_1 , як стягувачу, виконавчі листи у справах №№520/8399/24, 520/19198/24, 520/19288/24, 520/13026/24, 520/32669/24, 520/34377/24, 520/20985/24, 520/20986/24, 520/4769/25, 520/5321/25, 520/1317/25 та 520/3003/25.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що до Харківського окружного адміністративного суду ним були подані заяви про надіслання рекомендованим поштовим відправленням виконавчих листів, проте останні судом направлені не були. Не отримавши відповідні виконавчі документи, позивач звернувся до суду Харківського окружного адміністративного суду із запитом про отримання інформації щодо строків їх надсилання, за результатами розгляду якого отримав відмову. Позивач вважає, що вказані дії відповідача є неправомірними, оскільки позбавляють його можливості скерувати виконавчі листи відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» з метою примусового виконання судових рішень. 
ІІ. Зміст судового рішення першої інстанції.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 закрито провадження у справі №520/27511/25 за позовом ОСОБА_1 до Харківського окружного адміністративного суду про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.
Постановлячи судове рішення про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд першої інстанції виходив з того, що видача виконавчих документів та їх направлення учасникам судового процесу в межах адміністративної справи є процесуальною дією, а не владно-управлінською функцією суду (апарату суду), у зв`язку з чим заявлений спір не підлягає судовому розгляду. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 у справі №520/27511/25, якою закрито провадження у цій справі за його позовом до Харківського окружного адміністративного суду про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, і яка перешкоджає подальшому розгляду справи; повернути справі №520/27511/25 до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі неправильно визначено предмет спору, а саме з посиланням на постану Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» вказує про те, що організаційне забезпечення роботи суду є владними управлінськими функціями, а тому інформація стосовно їх реалізації охоплюється поняттям публічної інформації. Апелянт не погоджується із кваліфікацією судом дій щодо направлення виконавчих листів як процесуальних. Також вказує про помилкове посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 24.11.2022 у справі №640/26829/21, оскільки такі стосуються інших питань, ніж предмет та підстави позову у справі №520/27511/25, у якій предметом спору є саме владні управлінські функції з дотримання вимог статті 373 КАС України, які не виконуються головою Харківського окружного адміністративного суду. 
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
20.03.2026 від Харківського окружного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 у справі №520/27511/25 – без змін. Наголошує, що направлення виконавчого листа є процесуальною дією суду, безпосередньо пов`язаною із здійсненням правосуддя, спір між сторонами не пов`язаний з реалізацією відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, владних управлінських функцій, а тому не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явились, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності у силу вимог статті 313 КАС України.
Відповідно до частини четвертої статті 229, частини першої статті 308 КАС України справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із запитом на отримання інформації, в якому просив надати інформацію щодо строків надсилання виконавчих листів у справах №№ 520/8399/24, 520/19197/24, 520/19288/24, 520/13026/24, 520/32669/24, 520/34377/24, 520/20985/24, 520/20986/24, 520/4769/25, 520/5321/25, 520/1317/25 та 520/3003/25.
За результатами розгляду вказаної заяви, Харківський окружний адміністративний суд листом від 10.10.2025 №05-24/34949/202 повідомив ОСОБА_1 , що інформація, створена під час судового провадження, в якому особа є учасником справи, не є публічною інформацією, визначеною Законом України «Про доступ до публічної інформації». Чинним законодавством не передбачено надсилання виконавчих документів рекомендованою поштовою кореспонденцією на адреси заявників та не визначено інших чи граничних строків щодо цього. Виконавчі листи по справам №№ 520/8399/24, 520/19197/24, 520/19288/24, 520/13026/24, 520/32669/24, 520/34377/24, 520/20985/24, 520/20986/24, 520/4769/25, 520/5321/25, 520/1317/25 та 520/3003/25 виготовлені в паперовій формі, отримати які можна безпосередньо в приміщенні суду, за умови відсутності загрози життю та здоров`ю відвідувачам та працівникам суду.
Вважаючи протиправною відмову Харківського окружного адміністративного суду щодо надіслання виконавчих листів у справах рекомендованих відправленням, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі. 
VІ. Нормативне регулювання та оцінка суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з таких підстав.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.
Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини п`ятої статті 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Конституційний Суд України рішенням № 9-зп від 25.12.1997 визначив, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.
Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.
Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина, а саме - право на судовий захист, а також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
За змістом пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень (частина перша статті 5 КАС України).
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).
Отже, до справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, керуючись якою суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі №520/27511/25, провадження у справі підлягає закриттю, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2018 у справі № 800/559/17 зазначила, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Відтак, застосування положення пункту 1 частини першої статті 238 КАС України допускається у таких випадках: якщо спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства або ж якщо спір не підлягає розгляду в жодній іншій судовій юрисдикції взагалі.
Таким чином, у вказаній справі слід з`ясувати, чи є вказаний спір публічно-правовим та чи належить до юрисдикції адміністративних судів.
Колегія суддів зазначає, що першочерговим для суду є перевірка обґрунтованості позовної заяви, з`ясування суб`єктного складу цих відносин, предмету спору, підстав позову, змісту позовних вимог і фактичних обставин.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підстава позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.
Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного права й обов`язку.
Визначаючи підстави позову як складові елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.
Таким чином, передумовою визначення юрисдикції суду та компентеційної належності цього спору є перш за все встановлення суб`єктного складу спірних правовідносин, предмету спору, підстав позову, природи та характеру спірних правовідносин у їх сукупності. За результатами встановленого та відповідного правового аналізу, суд, згідно з вимогами КАС України, приймає відповідне рішення (залишити без руху, повернути позовну заяву, відмовити у відкритті чи відкрити провадження, або закрити у разі відкриття провадження). Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13.05.2025 у справі №260/6699/24.
Судом встановлено, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду слугувала його незгода з відмовою Харківського окружного адміністративного суду надіслати позивачу виконавчі листи у відповідних справах рекомендованим відправленням, що викладено у листі від 10.10.2025 №05-24/34949/2025. При цьому, передумовою складання вказаного листа стало звернення ОСОБА_1 до Харківського окружного адміністративного суду у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» із запитом про надання інформації щодо строків надсилання виконавчих листів у відповідних справах рекомендованих відправленням.
Колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 7 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації. 
Разом з тим, позивач оскаржує відмову саме в надісланні Харківським окружним адміністративним судом виконавчих листів у справах рекомендованим відправленням, що викладена в листі від 10.10.2025 №05-24/34949/2025, а не відмову в задоволенні запиту на інформацію.
Крім того, в апеляційній скарзі акцентовано увагу на пункті 5.5 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», відповідно до якої суди також повинні мати на увазі, що організаційне забезпечення роботи суду, у тому числі ведення судової статистики, вирішення кадрових питань, здійснення діловодства, забезпечення роботи автоматизованої системи документообігу в суді, узагальнення судової практики, є владними управлінськими функціями, а тому інформація стосовно реалізації цих функцій охоплюється поняттям публічної інформації і надається відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Разом з тим, суть заявленого спору стосується відмови надіслати виконавчі листи рекомендованим відправленням, а не надання публічної інформації, тому посилання апелянта на згадану постанову Пленуму є необґрунтованим.
Відповідно до частини першої та четвертої статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконавчі листи викладаються в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, передбачених Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему. На виконавчий лист, викладений в електронній формі, накладається кваліфікований електронний підпис судді (у разі колегіального розгляду - кваліфіковані електронні підписи всіх суддів, що входять до складу колегії).
Протягом п`яти днів після набрання судовим рішенням законної сили виконавчий документ, зазначений у частині третій цієї статті, вноситься до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, а його копія (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого документа у Єдиному державному реєстрі виконавчих документів, надсилається стягувачу до його електронного кабінету, а в разі його відсутності - рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом.
Згідно з пунктом 1 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України частина четверта, сьома та восьма статті 373 (в частині внесення документів до Єдиного державного реєстру виконавчих документів), абзац другий частини третьої статті 374 цього Кодексу вводяться в дію через 30 днів із дня опублікування Державною судовою адміністрацією України повідомлення про початок функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у газеті «Голос України».
Підпунктом 18.1 пункту 18 розділу VIІ «Перехідні положення» КАС України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів оформлення і видача виконавчих документів здійснюються судом, який ухвалив відповідне рішення, в паперовій або електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. Одночасна видача судом виконавчого документа одній і тій самій особі в паперовій та електронній формах не допускається.
Отже, повноваження суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, видати виконавчий лист чітко визначені процесуальним законодавством.
Згідно з приписами статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII).
З аналізу наведених норм слідує, що така дія, як видача виконавчого листа, є частиною стадії судового провадження, що здійснюється судом у межах відповідної справи після набрання законної сили рішенням суду. Видача виконавчого документа здійснюється на підставі раніше ухваленого рішення без повторного дослідження доказів або перегляду суті спору. Під час видачі виконавчого листа суд виконує процесуальний обов`язок щодо оформлення документа, який підтверджує можливість примусового виконання судового рішення, яке набрало законної сили. 
В аспекті оцінки аргументів апелянта стосовно кваліфікації судом першої інстанції дій щодо направлення виконавчих листів як процесуальних, колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що публічно-правовим вважається, зокрема, спір, в якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17, від 04.04.2018 у справі № 823/2042/16, від 02.04.2019 у справі № 137/1842/16-а та від 17.06.2020 у справі №826/10249/18).
Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої він може впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні), відповідно, зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17, від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, від 18.09.2018 у справі № 823/218/17, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 02.04.2019 у справі №137/1842/16-а, від 18.12.2019 у справі № 826/2323/17, від 18.12.2019 у справі №263/6022/16-ц, від 19.02.2020 у справі №520/5442/18, від 26.02.2020 у справі №1240/1981/18, від 01.04.2020 у справі №520/13067/17, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, від 29.09.2020 у справах №712/5476/19 і № 368/561/19).
Отже, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. 
Застосовуючи наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду до обставин цієї справи, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що видача виконавчих документів та їх направлення учасникам судового процесу в межах адміністративної справи є процесуальною дією, врегульованою Кодексом адміністративного судочинства України, а не публічно-владною управлінською функцією суду. 
Таким чином, відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 в надісланні виконавчих листів рекомендованою поштовою кореспонденцією, не реалізовував публічно-владні управлінські функції, тому цей спір не є публічно-правовим спором у розумінні пункту 2 частини першої статті 4 КАС України та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.05.2025 у справі № 440/11265/24, відповідно до якої позовні вимоги про оскарження дій / бездіяльності, які стосуються вчинення / невчинення судом (суддею) передбачених процесуальним законом дій, не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого процесуальним законом. 
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлений спір не підлягає судовому розгляду, тому провадження у цій справі необхідно закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
Відповідно до положень статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.
Керуючись статтями 308, 312, 310, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 по справі № 520/27511/25 залишити без змін.
. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		К.В. Мінаєва	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов   	
Повний текст постанови складено 13.04.2026 року