ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Львів	Справа № 380/19730/24 пров. № А/857/22456/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.04.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській обл. та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в переведенні на інший вид пенсії за віком, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Ланкевич А.З., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 25.04.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

16.09.2024р. (згідно із відомостями ярлика на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Житомирській обл. щодо відмови за заявою № 2000 від 13.08.2024р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про перерахунок пенсії - перехід на інший вид пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», п.п10, 12 розділу XІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу», з урахуванням довідки Головного управління /ГУ/ ДПС у Львівській обл. № 578-13-01-10-00 від 13.08.2024р. про складові заробітної плати для державного службовця, який до 01.01.2024р. працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби, або який працював у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого не було класифіковано, або який працював у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), та довідок ГУ ДПС у Львівській обл. № 57-13-01-10-21 від 13.08.2024р., № 579-13-01-10-00-11 від 13.08.2024р. про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд);
зобов`язати ГУ ПФ України у Львівській обл. провести з 13.08.2024р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перерахунок пенсії - перехід на інший вид пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», п.п.10, 12 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу», з урахуванням довідки ГУ ДПС у Львівській обл. № 578-13-01-10-00 від 13.08.2024р. про складові заробітної плати для державного службовця, який до 01.01.2024р. працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби, або який працював у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого не було класифіковано, або який працював у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), та довідок ГУ ДПС у Львівській обл. № 57-13-01-10-21 від 13.08.2024р., № 579-13-01-10-00-11 від 13.08.2024р. про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд).
стягнути з відповідачів понесені судові витрати (а.с.1-23, 76).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а.с.78-80).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.04.2025р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Житомирській обл. № 134750001943 від 21.08.2024р.; зобов`язано ГУ ПФ України в Житомирській обл. зарахувати ОСОБА_1 до стажу державної служби періоди її роботи на посадах в органах державної податкової служби, а саме: з 05.07.1978р. по 13.08.2024р. (включно), згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 ; зобов`язано ГУ ПФ України в Житомирській обл. призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу», з 13.08.2024р.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Житомирській обл. на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605 грн. 60 коп. (а.с.107-116).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Житомирській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.120-123).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що з 01.05.2016р. набув чинності Закон України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», яким передбачено новий порядок та умови призначення пенсії державним службовцям. Статтею 90 цього Закону визначено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому, п.п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» передбачено, що право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» (Закон № 3723-XII) для осіб, які на день набрання чинності Законом № 889-VIII (на 01.05.2016р.) займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами КМ України, або які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу, на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців, визначених ст.25 Закону № 3723-ХІІ та актами КМ України незалежно від факту роботи.
Статтею 25 Закону № 3723-ХІІ визначено категорії посад державних службовців, в залежності від яких, встановлювалися ранги державних службовців. Основним критерієм, який визначає підстави для зарахування періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.
Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 з 05.07.1978р. по 28.06.1990р. працювала у Бродівському районному фінансовому відділі Львівської обл., з 29.06.1990р. по 16.02.1998р. – у Державній податковій адміністрації в Бродівському районі Львівської обл., з 17.02.1998р. по 26.09.2018р. – в Державній податковій інспекції в Бродівському районі Львівської обл., з 27.09.2018р. – в ГУ ДФС у Львівській обл.
Відповідач зауважив, що посадовим особам контролюючих органів згідно ст.343.1 Податкового кодексу /ПК/ України присвоюються спеціальні звання. 
За наданими документами встановлено, що позивач станом на 01.05.2016р. набула 15 років 09 місяців 23 дні стажу державної служби, при цьому станом на 01.05.2016р. не займала посаду, яка відноситься до посад державної служби. 
Водночас, особи, які станом на 01.05.2016р. (дату набрання чинності Законом № 889-VІІІ) не набули необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону № 3723-ХІІ, права на пенсію відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», з урахуванням вимог, визначених у п.п.10 та 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», не мають.
Враховуючи зазначене, позивачу відмовлено в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Крім цього, відповідач стверджує, що призначення та обрахунок пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу.

Позивач скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 перебуває з на обліку в пенсійному органі як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06.07.1978р. ОСОБА_1 працювала:
з 05.07.1978р. по 28.06.1990р. - у Бродівському районному фінансовому відділі Львівської обл.;
з 29.06.1990р. по 16.02.1998р. - у державній податковій адміністрації в Бродівському районі Львівської обл.;
з 17.02.1998р. по 26.09.2018р. - в державній податковій інспекції в Бродівському районі Львівської обл.;
з 27.09.2018р. по 02.09.2019р. - в Головному управлінні ДФС у Львівській обл.;
з 03.09.2019р. по теперішній час - в Головному управлінні ДПС у Львівській обл.
Також записами цієї ж трудової книжки підтверджено присвоєння позивачу 30.10.1992р. персонального звання «Радник податкової служби ІІІ рангу»; 28.04.1994р. позивач прийняла присягу державного службовця, 11.02.1998р. присвоєне спеціальне звання «Радник податкової служби ІІ рангу», 01.06.2009р. - спеціальне звання – «Радник податкової служби І рангу», 09.07.2013р. – присвоєно 10 ранг державного службовця, 21.01.2014р. присвоєно спеціальне звання – «Радник податкової та митної справи І рангу», 05.09.2022р. присвоєно 3 ранг державного службовця.
13.08.2024р. ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу із заявою про переведення її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу».
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності ГУ ПФ України в Житомирській обл. визначено органом, уповноваженим розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.08.2024р.
За результатами зазначеної заяви відповідач ГУ ПФ України в Житомирській обл. прийняв рішення № 134750001943 від 21.08.2024р. про відмову в переведенні на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу». Підставою для такого рішення визначено ту обставину, що ОСОБА_2 працювала з 05.07.1978р. по 28.06.1990р. у Бродівському районному фінансовому відділі Львівської обл., з 29.06.1990р. по 16.02.1998р. у Державній податковій адміністрації в Бродівському районі Львівської обл., з 17.02.1998р. по 26.09.2018р. в Державній податковій інспекції в Бродівському районі Львівської обл., з 27.09.2018р. - ГУ ДФС у Львівській обл.; заявнику присвоєно звання «Інспектор податкової служби - 3 рангу»), відповідно ці посади не належать до посад, віднесених до категорії посад державної служби, визначених ст.25 Закону № 3723-ХІІ та актами КМ України. При цьому періоди роботи працівників/службових осіб державних податкових адміністрацій на посадах, в період перебування на яких були присвоєні спеціальні звання, не належать до посад, віднесених до категорій державних службовців. Отже, станом на 01.05.2016р. заявник набула 15 років 09 місяців 23 днів стажу державної служби, при цьому станом на 01.05.2016р. не займала посаду, яка відноситься до посад державної служби. Окрім цього, зазначено, що довідки про складові заробітної плати, які надані заявником для розрахунку пенсії, не відповідають вимогам Постанови № 823. Отже, права на перерахунок пенсії ОСОБА_2 немає (а.с.25-28).

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача про відмову у переведенні на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» із врахуванням довідок про заробітну плату № 578-13-01-10-00 від 13.08.2024р., № 57-13-01-10-21 від 13.08.2024р., № 579-13-01-10-00-11 від 13.08.2024р., позивач звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що посадові особи податкових органів (органів доходів і зборів), яким присвоєно спеціальні (персональні) звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону № 889-VIII.
Отже, помилковими слід вважати доводи відповідача про те, що посадові особи контролюючих органів, яким присвоюються спеціальні звання, не належать до категорій посад державної служби.
З урахуванням наведеного, а також того, що відповідачами не надано обґрунтованих та переконливих доказів, які підтверджують відсутність підстав для зарахування до стажу державної служби періодів роботи позивача в органах державної податкової служби, суд дійшов висновку, що ГУ ПФ України в Житомирській обл. протиправно не зараховано до стажу державної служби позивача спірні періоди роботи.
Інших підстав для незарахування вищевказаних періодів роботи позивача до стажу державної служби відповідачами не наведено, а судом не встановлено.
Як наслідок, рішення ГУ ПФ України в Житомирській обл. № 134750001943 від 21.08.2024р. про відмову в переведенні ОСОБА_3 на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» є протиправним та підлягає скасуванню.
При цьому дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу вказаного виду пенсії має вчинити територіальний орган ПФ України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за її заявою від 13.08.2024р., яким у цьому випадку є ГУ ПФ України в Житомирській обл.
Відтак, слід зобов`язати ГУ ПФ України в Житомирській обл. призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закон України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», а саме: з 13.08.2024 року.
Водночас, вимоги позивача щодо призначення пенсії з урахуванням довідок про заробітну плату ГУ ДПС у Львівській обл. є передчасними.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, підставою відмови ПФ України в Житомирській обл. у переведенні ОСОБА_3 на інший вид пенсії визначено відсутність періодів роботи позивача на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. При цьому, періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не враховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.
Разом з тим, такі твердження пенсійного органу слід вважати помилковими з огляду на діючі норми законодавства, фактичні обставини справи та усталену судову практику вирішення наведених спорів.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Частиною першою ст.4 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Згідно з ч.1 ст.10 цього Закону особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Положеннями абз.2 ч.3 ст.45 вказаного Закону передбачено, що при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01.05.2016р. визначалися Законом України № 3723-XII від 16.12.1993р. «Про державну службу».
Відповідно до ч.1 ст.37 цього Закону на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
До 01.05.2016р. (дата набрання чинності Законом України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу») право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016р. правове регулювання спірних правовідносин зазнало змін.
Зокрема, відповідно до ст.90 Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Разом з тим, відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
За приписами п.12 Прикінцевих та перехідних положень наведеного Закону для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш, як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії, відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016р. певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
При цьому, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії, відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» після 01.05.2016р. є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 цього Закону і Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01.05.2016р. (дата набрання чинності Законом України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу») зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» вік та страховий стаж.
Такий висновок відповідає правовій позиції, яка викладена у рішенні Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 04.04.2018р. у зразковій справі № 822/524/18 та у постановах від 26.06.2018р. у справі № 676/4235/17, від 10.04.2019р. у справі № 607/2474/17.

Як установлено під час судового розгляду, позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За результатами розгляду заяви позивача про переведення її з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», відповідач прийняв рішення № 134750001943 від 21.08.2024р., яким відмовив у переведенні на інший вид пенсії, вказуючи на те, що періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не враховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Разом з тим, пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII визначено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Отже, стаж державної служби за періоди роботи до 01.05.2016р. обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

Стаж державної служби до набрання чинності Законом № 889-VIII обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затв. постановою КМ України № 283 від 03.05.1994р. (надалі - Порядок № 283), та додатку до нього (були чинними до 01.05.2016р.).
Пунктом 5 постанови КМ України № 283 від 03.05.1994р. «Про порядок обчислення стажу державної служби» регламентовано, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.
Пунктом 1 Порядку № 283 встановлено, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.
Згідно з п.2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України Про державну службу, а також на посадах, віднесених КМ України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком; на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.
Пунктом 4 Порядку № 283 закріплено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

Частиною 17 ст.37 Закону № 3723-ХІІ, в редакції Закону № 404-VII від 04.07.2013р., визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Крім того, спеціальним законом, що визначає статус посадових осіб податкових органів в Україні, є Податковий кодекс України № 2755-VI від 02.12.2010р. (надалі - ПК України).
Відповідно до п.341.1 ст.341 ПК України служба в контролюючих органах є професійною діяльністю придатних до неї за станом здоров`я, освітнім рівнем та віком громадян України, що пов`язана з формуванням державної податкової та митної політики в частині адміністрування податків, зборів, платежів, реалізацією податкової та митної політики, політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, а також із здійсненням контролю за додержанням податкового, митного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.
Посадові особи контролюючих органів є державними службовцями (п.342.4 ст.342 ПК України).
Пунктом 344.1 ст.344 ПК України передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».
При цьому, період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Отже, період роботи (служби) позивача в податкових (контролюючих) органах зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України Про державну службу.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду в постанові від 10.07.2018р. в справі № 591/6970/16-а.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 з 05.07.1978р. по теперішній час працювала на різних посадах в податкових органах.
Такі періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до стажу державної служби.
Таким чином, для позивача наявні всі необхідні умови, визначені ч.1 ст.37 Закону № 3723-ХІІ, п.п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII для призначення їй пенсії за віком на умовах ст.37 Закону № 3723-ХІІ.

Окрім цього, процедура присвоєння персональних звань, спеціальних звань посадовим особам податкових органів (органів доходів і зборів) була регламентована відповідними порядками та положеннями, які затверджені постановами КМ України № 559 від 05.10.1992р., № 258 від 22.02.1999р., № 1234 від 22.09.2004р., № 1169 від 19.12.2012р., № 839 від 23.10.2013р., № 945 від 09.10.2020р. Вказаними нормативними актами, зокрема, передбачено присвоєння спеціальних (персональних) звань в податкових органах.
Постановою КМ України № 306 від 20.04.2016р. «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями» (надалі – Постанова № 306) затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями.
Вищенаведені норми підтверджують, що посадові особи контролюючих органів (в тому числі податкових органів), віднесені до державних службовців за певними особливостями, тобто, з присвоєнням спеціальних персональних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців.

Отже, посадові особи податкових органів (органів доходів і зборів), яким присвоєно спеціальні (персональні) звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону № 889-VIII.
Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 22.10.2013р. у справі № 21-340а13. 

Інших підстав для не зарахування вищевказаних періодів роботи позивача до стажу державної служби відповідачами не наведено, а судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ГУ ПФ України в Житомирській обл. протиправно не зараховано до стажу державної служби позивача вказані періоди роботи.
Таким чином, відповідач не довів правомірності свого рішення щодо відмови у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
За таких умов рішення ГУ ПФ України в Житомирській обл. № 134750001943 від 21.08.2024р. про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з правовими позиціями Конституційного Суду України одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями (абз.3 пп.3.1 п.3 мотивувальної частини Рішення від 29.06.2010р. № 17-рп/2010); «принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності» (абз.6 пп.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення від 20.12.2017р. № 2-р/2017).
Конституційний Суд України, в своїх рішеннях виходить з того, що громадяни розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, а тому непередбачувані й часті зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб.
Враховуючи вищезазначене, оцінюючи спірні правовідносини відповідно до наявних в матеріалах справи документів та через аналіз діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу».

Питання щодо порядку переведення (переходу) з одного виду пенсії на інший та питання призначення пенсії неодноразово було проаналізовано у постанові Верховного Суду України від 31.03.2015р. у справі № 21-612а14, постановах Верховного Суду від 23.10.2018р. у справі № 317/4184/16-а; від 17.05.2019р. у справі № 511/777/17; від 11.07.2019р. у справі № 264/6292/16-а; від 10.10.2019р. у справі № 520/7533/17; від 13.02.2020р. у справі № 263/3478/17; від 17.07.2020р. у справі № 335/13894/16-а, в яких суди дійшли висновку, що, якщо особа отримувала пенсію на підставі одного закону (наприклад, Закону України «Про прокуратуру») та виявила бажання перейти на пенсію за іншим законом (наприклад, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), зазначені правовідносини слід розцінювати як нове призначення пенсії. У іншому ж випадку, якщо такий перехід відбувся в рамках одного закону - Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказані правовідносини є переведенням на пенсію в рамках одного закону.
Правовідносини щодо первинного призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», подальшого переходу на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і повернення до пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», розцінюються відповідно до положень чинного законодавства та усталеної судової практики як переведення на інший вид пенсії.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За правилами ч.3 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Виходячи з вищевикладеного, правильним способом відновлення порушених прав, свобод та інтересів, за захистом яких ОСОБА_1 звернулася до суду, слід вважати зобов`язання ГУ ПФ України в Житомирській обл. призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу», з 13.08.2024р.

Також апеляційний суд враховує, що у справі, яка розглядається судом встановлено, що ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію за віком пенсії згідно Закону України «Про державну службу» рішенням ГУ ПФ України в Житомирській обл. № 134750001943 від 21.08.2024р.
Отже, дії зобов`язального характеру щодо здійснення призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про державну службу» має вчинити територіальний орган ПФ України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком згідно Закону України «Про державну службу», яким у цьому випадку є ГУ ПФ України в Житомирській обл.
Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024р. у справі № 460/38580/22, від 24.05.2024р. у справі № 460/17257/23.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача частково задоволені у визначений спосіб.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України в Житомирській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.04.2025р. в адміністративній справі № 380/19730/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 26.02.2026р.