Справа № 523/2083/25
Провадження №2/523/487/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" березня 2026 р. Пересипський районний суд міста Одеси в складі 
головуючого - судді Сувертак І.В. 
при секретарі Мельніченко Г. О., 
розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом
ОСОБА_1  (адреса реєстрації:  АДРЕСА_1 ) до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Розетка уа» (01103, м. Київ, б. Міхновського Миколи, буд. 8-А) про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсним, визнання зобов`язання припиненим, зобов`язання вчинити певні дії та зобов`язання повернути грошові кошти,
За участю: представника позивачки адвоката Звезділіної-Полішко А.Д.,
Установив
Позивачка звернувся до суду 10 лютого 2025 року з позовом до АТ КБ «Приватбанк».В обґрунтування вимог посилається на те, що  ОСОБА_1 є активним споживачем банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», зокрема має відкриті поточні та карткові рахунки у національній валюті.
Як вказує, позивачка, на її ім`я банк зареєстроував акаунт у мобільному застосунку «Приват24» за допомогою якого відповідачем фактично надається дистанційне банківське обслуговування позивачу.
22.10.2024 р. приблизно о 23.06 відповідач засобами телефонного зв`язку повідомив, що не встановлені особи мають намір вчинити шахрайські операції з рахунком позивача та повідомив про блокування платіжної картки, на що позивач погодилась та повідомила що жодних платіжних операцій не ініціювала та не здійснювала.
Після отримання телефонного дзвінка, позивач стала перевіряти свої месенджери та свою електронну пошту з метою перевірки чи надходили їй будь-які СМС, листи щодо здійсненого несанкціонованого доступу та виявила, що 22.10.2024р. приблизно о 21 год 27 хв. на електронну пошту позивача надійшло повідомлення від Відповідача про те, що до її облікового запису в системі «Приват24» було здійснено нетиповий вхід за геолокацією, що визначена системою як м. Васильків Київської області.
Одночасно з цим у мобільному додатку «Приват24» також міститься інформація про непоодинокі спроби авторизації у період з 21 год. 27 хв. по 23 год. 58 хв. (близько 11 записів) 22.10.2024 р.
За результатами протиправного доступу невстановлена особа, шляхом несанкціонованого доступу до мобільного застосунку/акаунту «Приват24», за обліковими даними ОСОБА_1 , здійснила оформлення і придбання товару в інтернет-магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за рахунок кредитних коштів, виданих АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за програмою споживчого кредитування «Оплата частинами» № 24102237355521 на загальну суму 91118 грн, забезпечення за яким вочевидь відбулось за рахунок коштів кредитного ліміту, встановленого на рахунку позивачки № НОМЕР_1 19.
Як зазначила позивачка у своєму позові, всупереч усталеній діловій практиці відповідача, позивачу не надходило жодних пропозицій про підтвердження укладення договору споживчого кредитування «Оплата частинами» № 24102237355521 – ані засобами телефонного зв`язку, ані смс-коду, тощо.
Оскільки позивач була переконана, що банк заблокував її платіжну картку та не допустив вчинення шахрайських операцій в момент першого виявлення, про оформлення кредиту «Оплата частинами» № 24102237355521 позивач дізналась вже зранку, та звернулась з відповідною заявою як до відповідача так і до правоохоронних органів.
23.10.2024 приблизно об 12:10 ОСОБА_1 звернулася до відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та повідомила про вчинення відносно неї шахрайських дій та повідомила про всі наявні відомості та фактичні дані, а також про те, що нею таких операцій не здійснювалось, та серед іншого просила вжити заходи для скасування виданого кредиту як такого, що нею не укладався та не підписувався.
За зверненням ОСОБА_1 підрозділом ГУНП в Одеській області було відкрито кримінальне провадження № 12024164490000502 від 24.10.2024 р. (дата звернення з заявою 23.10.2024 р.) Станом на цей час, досудове розслідування триває, осіб, причетних до вчинення злочину, органом поліції не встановлено.
Як зазначає позивачка, банк відмовився вживати жодні дії щодо виданого кредиту «Оплата частинами» № 24102237355521, оформленого невстановленими особами шляхом несанкціонованого доступу до мобільного застосунку/акаунту «Приват24», за обліковими даними ОСОБА_1 та систематично і послідовно вимагає виконання позивачем зобов`язань за договором, який нею не укладався.
Одночасно з цим позивач також зверталась до служби підтримки інтернет-магазину Розетка з метою встановлення необхідних обставин справи, та можливості досудового вирішення спору, однак їй було повідомлено, що замовлення до кредитного договору «Оплата частинами» № 24102237355521 вже було отримано, та скасувати його неможливо. Жодної іншої детальної інформації надано не було.
Позивач намагалась в досудовому порядку врегулювати спір , однак відповідач не погодився та продовжує списання грошових коштів з рахунків позивача як за програмою «Оплата частинами» № 24102237355521, так і проценти, що нараховані на розмір щомісячних платежів, та списані Банком в односторонньому порядку з грошових коштів кредитного ліміту картки «Універсальна. Тому позивачка звернулась із зазначеним позовом до суду.
Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2025 року було відкрито спрощене провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 124,125).
Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2025 року за заявою сторони позивача було витребувано докази від АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ПрАТ «КИЇВСТАР», ТОВ «Розетка. УА». (а.с. 126-128).
ПрАТ «КИЇВСТАР» 07 березня 2025 року надано відповідь на виконання ухвали суду. (а.с. 135-139).
ПрАТ «КИЇВСТАР» 26 березня 2025 року надано відповідь на виконання ухвали суду. (а.с. 141-154).
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 05 травня 2025 року надано відповідь на виконання ухвали суду. (а.с. 170-179).
25.04.2025 року набрав чинності Закон № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів", відповідно до якого Суворовський районний суд міста Одеси змінено на Пересипський районний суд міста Одеси.
Стороною відповідача – адвокатом Яковлєва-Ангеловською О. А. надано відповідь на виконання ухвали суду в котрій окрім того зазначено, що кредит оформлювався за допомогою кредитної картки та при оформлені кредиту «Оплата частинами» вся сума не сплачується, а сплачується частина платежу, розмір якого залежить від того, на скільки платежів поділено кредит. 
Надано суду заява про надання кредиту «Оплата частинами» 24102237355521 від 22.10.2024 р. 
Вхід до застосунку Приват24 було здійснено без зміни паролю та супроводжувалось авторизацією з правильним введенням нанесених на карті даних. 
Надано записи размов позивача з менеджерами Приватанку, на яких ОСОБА_1 підтверджує що вона зі своїми друзями оформила кредит оплату частинами для придбання товару. (а.с. 170-172).
Стороною позивача надано 04 серпня 2025 року додаткові пояснення, в котрих  зазначено, що надані відповіді на виконання ухвали суду не є повними, не надано доказів, що телефонні розмови проводились саме з позивачем, відбувались та записані/збережені банком 22.10.2024 року тощо. (а.с. 234-247).
07 жовтня 2025 року відповідачем надано письмові пояснення на позовну заяву, в котрих відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права та ін. (т.2, а.с. 5-14). 
Представник позивача – адвокат Звєзділіна-Полішко А. Д. в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в позові та додаткових поясненнях.
Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не прибули, про розгляд справи обізнані належним чином, причин неявки суду не сповістили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались.
Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача та третьої особи.
З'ясував обставини справи, вислухав представника позивача, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що 22.10.2024 між ОСОБА_1 та акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» укладено Договір споживчого кредиту «Оплата частинами» № 24102237355521 від на загальну суму кредиту 91118, 00 грн.
Позивач заперечує укладення такого договору.
23.10.2024 приблизно об 12:10 ОСОБА_1 звернулася до відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та повідомила про вчинення відносно неї шахрайських дій та повідомила про всі наявні відомості та фактичні дані, а також про те, що нею таких операцій не здійснювалось, та серед іншого просила вжити заходи для скасування виданого кредиту як такого, що нею не укладався та не підписувався.
Так, за зверненням ОСОБА_1 підрозділом ГУ НП в Одеській області було відкрито кримінальне провадження № 12024164490000502 від 24.10.2024 р. (дата звернення з заявою 23.10.2024 р.) Станом на цей час, досудове розслідування триває.
У даній справі, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору кредиту готівкою, яку аргументував тим, що він цей договір не підписував, не укладав. 
У Постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний судом недійсним.
Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. 
Такі висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), яка не встановила підстав для відступу від зазначених висновків. У Постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.
На підставі ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
На підставі ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов’язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв’язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За ч. 1, 2 ст. 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов’язаною у разі її прийняття.
За ч. 1 ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ст. 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
На підставі ч. 2 ст. 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.
На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання.
Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов’язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов’язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз’яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз’яснення логічно пов’язані з нею.
На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб’єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов’язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовились укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК).
Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі №524/5556/19.
Відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до чинного законодавства України Банк здійснює надання банківських послуг необмеженому колу осіб на підставі їх заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (далі Умови), які розміщуються на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ у мережі Інтернет і є невід’ємною частиною договору банківського обслуговування.
AT КБ "ПриватБанк", керуючись законодавством України, публічно пропонує широкому та необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого розміщує на сайті ПриватБанку за адресою: https://privatbank.ua/terms Умови та правила надання банківських послуг (далі - Умови та правила та/або Договір). Умови та Правил надання банківських послуг, є публічно доступними і розміщенні у вільному доступі Документ сформований в системі на інтернет-сайті ПРИВАТБАНК, а саме: www.privatbank.ua.
Ст.28 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу. Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов’язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов’язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.
Загальні вимоги Національного банку до емісії/еквайрингу платіжних інструментів, що емітуються (уключаючи електронні платіжні засоби, передплачені платіжні інструменти), та здійснення розрахунків з їх використанням визначенні Положенням «Про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», затвердженого Постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 № 164 (далі - Положення №164).
Пунктом 140 Положення №164 встановлено, що користувач зобов’язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв’язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача.
Аналогічна диспозиція норми права зазначена в пункті 5 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» (надалі-Закон №1591-IX), а саме, до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника.
Відповідно до п. 2.1.4.5.1 Умов до обов’язків клієнта належить: не передавати Картки, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству. 2.1.4.5.2. Клієнт зобов’язаний вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, викрадення Картки, доступу третіх осіб до Картки, в тому числі до інформації, нанесеної на неї.
Пунктом 20 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги», встановлено, що користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов’язаний: «4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції (п.п.4); негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв’язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації (п.п.5).
Відповідно до п. 4 статті 42 Закону № 1591-IX платіжна операція вважається акцептованою після надання платником згоди на її виконання. Згода на виконання платіжної операції (пов’язаних між собою платіжних операцій) може бути надана платником надавачу платіжних послуг платника особисто, через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції або через отримувача (п. 6 статті 42 Закону № 1591-IX).
Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд. Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Згідно п. 1.15. постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, установлений законодавством України.
Відповідно до п. 1.6, 1.7 постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків.
Відповідно до п. 1.19. постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року Банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення. Усі спори, які можуть виникнути з цих питань між учасниками розрахунків, вирішуються ними відповідно до законодавства України.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов’язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов’язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов’язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Сутність зобов’язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Тобто, ст. 1212 ЦК України, чітко визначено, що відповідальність за незаконне отримання грошових коштів несе отримувач, а не особа яка обслуговує їх рахунки.
Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18, від 29.05.2019 у справі № 757/42443/15-ц, від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18, від 08.09.2021 у справах № 201/6498/20, № 206/2212/18 тощо.
У справі, що розглядається встановлено, що позивач обрав помилковий спосіб захисту порушеного права, який не установлений законом та є неефективним, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Крім того, відповідальність за збитки, яких нібито зазнала позивач, має нести винна особа, яка заволоділа такими коштами (в даному випадку особа, котра отримала товар – мобільний телефон Apple iPhone 16 Pro Max –  ОСОБА_2 ), але не Банк, який виконав розпорядження, сформоване від імені позивача на переказ коштів.
Приймаючи рішення , суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов’язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов’язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов’язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).
Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов’язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
З врахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про відсутність порушення права споживача та про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 3, 4-7,11-13,17-18,109,131,137, 141, 211, 223, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд,
Вирішив: 
Позовні вимоги  ОСОБА_1  (адреса реєстрації:  АДРЕСА_1 ) до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Розетка уа» (01103, м. Київ, б. Міхновського Миколи, буд. 8-А) про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсним, визнання зобов`язання припиненим, зобов`язання вчинити певні дії та зобов`язання повернути грошові кошти – залишити без задоволення. 
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повний текст судового рішення складено та підписано 23 березня 2026 року.
Суддя