П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/29870/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шимонович Роман Миколайович 
Суддя-доповідач - Смілянець Е. С. 
18 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Смілянця Е. С. 
суддів: Полотнянка Ю.П.  Драчук Т. О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 окремої десантно-штурмової бригади Збройних Сил України (ВЧ НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_1 , звернувся в суд із позовом до НОМЕР_1 окремої десантно-штурмової бригади Збройних Сил України (ВЧ НОМЕР_2 , відповідача), у якому просив:
- визнати протиправним дії НОМЕР_3 окремої десантно-штурмової бригади Збройних сил України (ВЧ НОМЕР_2 ) шодо проведення службового розслідування протиправними щодо ОСОБА_1 , у зв`язку із провеленням службового розслідування та складання акту службового розслідування від 19.05.2023 року неповноваженою службовою особою;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира НОМЕР_3 окремої десантно-штурмової бригали Збройних сил України (ВЧ НОМЕР_2 ) від 19.05.2023 року №1380 року «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді навідника І-го аеромобільного відділення 3-го аеромобільного взводу 10-ї аеромобільної роти НОМЕР_4 аеромобільного батальйону НОМЕР_3 окремої десантно-штурмової бригади Збройних сил України (ВЧ НОМЕР_2 ) з дня набрання законної сили судовим рішенням;
- зобов`язати НОМЕР_5 окремої десантно-штурмової бригади ЗСУ (ВЧ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 05.05.2023 року, щомісячну премію та додаткову винагороду, встановлену Постановою КМУ №168 з 01.05.2023 року в повному обсязі до дня поновлення ОСОБА_1 на посаді на протязі 30 календарних днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.
Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 11.07.2025 в задоволенні позову відмовив.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Аргументами скарги зазначає, що наказ командира НОМЕР_3 окремої десантно-штурмової бригади Збройних сил України (ВЧ НОМЕР_2 ) від 19.05.2023 року №1380 року «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_3 » є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що службове розслідування не відповідає фактичним обставинам, не є об`єктивним та проведеним з порушенням чинного законодавства. Позивач заперечує самовільне залишення військової частини та відмічає, що з 05.05.2023 по 17.05.2023 постійно знаходився в розташуванні взводу в с. Григорівка, Васильківського району, Дніпропетровської області в стані сильного алкогольного сп`яніння, за наслідками якого він потрапив до лікарні, а після лікування, 23.05.2025, прибув в розташування взводу. Враховуючи викладене, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є навідником 1-го аеромобільного відділення 3-го аеромобільного взводу 10-ї аеромобільної роти НОМЕР_4 аеромобільного батальйону НОМЕР_3 окремої десантно-штурмової бригади Збройних сил України (ВЧ НОМЕР_2 ) у званні рядовий, що підтверджується військовим квитком від 26.12.2022 бланк серія НОМЕР_6 .
07.05.2023 наказом командира ВЧ НОМЕР_2 №913 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 » було призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення ВЧ НОМЕР_2 позивачем.
05.05.2023 проведення службового розслідування доручено заступнику командира артилерійської батареї з морально-психологічного забезпечення 4-го аеромобільного батальйону ВЧ НОМЕР_2 лейтенанту ОСОБА_4 в термін до 20.05.2023.
19.05.2023 складено акт службового розслідування, яким було встановлено, що згідно рапорту тимчасово виконуючого обов`язки командира 10 АР - АБ ВЧ НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_5 стало відомо, що 05.05.2023 близько 09:00 год. позивач був відсутнім на полігоні НОМЕР_7 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_8 ( АДРЕСА_1 ).
Відповідно до п. 1. 2 наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 19.05.2023 №1380 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 » позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, шляхом оголошення суворої догани. Також припинено виплату грошового забезпечення з 05.05.2023 року по день повернення до військової частини, щомісячної премії за травень 2023 року, додаткової винагороди за травень 2023 року в повному обсязі.
Як зазначив позивач, починаючи з травня 2023 року йому припинено виплату грошового забезпечення з 05.05.2023, щомісячних премій та додаткової винагороди в повному обсязі. Крім того, ВЧ НОМЕР_2 листом від 19.07.2023 №11185 повідомила його, що листом від 08.06.2023 року №7694 направила Акт разом з іншими матеріалами службового розслідування до Територіального управління Державного бюро розслідувань. розташоване у м. Полтаві. 01.08.2023 року відомості про самовільне залишення позивачем ВЧ НОМЕР_2 внесені Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтава до Державного реєстру службових дослідувань.
Позивач, вважаючи вищевказаний висновок службового розслідування протиправним, звернувся до суду з адміністравним позовом з метою його скасування.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Так, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє на даний час.
Указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжено, на даний час він є чинним не скасованим.
Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 4статті 24 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Частиною 1 статті 40 Закону №2232-ХІІ визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
При цьому, згідно з положеннями ч.2 ст.24 Закону № 2232-XIIвійськова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV(далі Статут № 548-XIV), необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо) (стаття 12 Статуту № 548-XIV).
Статтею 16 Статуту № 548-XIV передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Держава гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей соціальний і правовий захист відповідно до законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (стаття 19 Статуту № 548-XIV)
Статтею 26 Статуту №548-ХІV визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Згідно статті 27 Статуту №548-ХІV, військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення.
Відповідно до статті 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі: призначення на посаду і звільнення з неї; присвоєння військового звання; вручення нагороди, відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є навідником 1-го аеромобільного відділення 3-го аеромобільного взводу 10-ї аеромобільної роти НОМЕР_4 аеромобільного батальйону НОМЕР_3 окремої десантно-штурмової бригади Збройних сил України (ВЧ НОМЕР_2 ) у званні рядовий, що підтверджується військовим квитком ві 26.12.2022 бланк серія НОМЕР_6 .
07.05.2023 наказом командира ВЧ НОМЕР_2 №913 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 » було призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_2 позивачем.
05.05.2023 проведення службового розслідування доручено заступнику командира артилерійської батареї з морально-психологічного забезпечення 4-го аеромобільного батальйону Військової частини НОМЕР_2 лейтенанту ОСОБА_4 в термін до 20.05.2023.
19.05.2023 складенено акт службового розслідування, яким було встановлено, що згідно рапорту тимчасово виконуючого обов`язки командира 10 АР - АБ ВЧ НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_5 стало відомо, що 05.05.2023 близько 09:00 год. позивач був відсутнім на полігоні НОМЕР_7 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_8 ( АДРЕСА_1 ).
Відповідно до п. 1. 2 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 19.05.2023 №1380 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 » позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, шляхом оголошення суворої догани. Також припинено виплату грошового забезпечення з 05.05.2023 року по день повернення до військової частини, щомісячної премії за травень 2023 року, додаткової винагороди за травень 2023 року в повноми обсязі.
Позивач вказує, що службове розслідування проведено не уповноваженою особою - лейтенантом ОСОБА_6 , хоча згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 07.05.2023 №913 провести службове розслідування доручено лейтенанту ОСОБА_4 .
Натомість, матеріалами справи підтверджується, що згідно рапорту від 05.05.2023 №7033 тимчасово виконуючого обов`язки командира 10 аеромобільної роти НОМЕР_7 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_2 лейтенант ОСОБА_5 стало відомо, що 05 травня 2023 року близько 09 години 00 хвилин перед початком навчальних занять на полігоні НОМЕР_7 аеромобільного батальйону ( АДРЕСА_1 ) було виявлено відсутність позивачп. Даний військовослужбовець на телефонні дзвінки не відповідав, самостійні пошуки результату не дали. За даним фактом призначено службове розслідування, яке було доручено проводити лейтенанту ОСОБА_4 та в подальшому, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 15.05.2023 №961 передоручено проводити лейтенанту ОСОБА_6 .
Отже, як вірно зазначає суд першої інстанції, твердження позивача, що службове розслідування проведене не уповноваженою особою є таким, що не відповідає дійсності.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо порядку проведення службового розслідування, колегія суддів враховує наступне.
Так, підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 2 Розділу IV Порядку особи, які проводять службове розслідування, мають право, зокрема: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді.
При цьому, пунктом 3 цього Розділу визначено, що військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні та письмові пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Тобто, як витребування пояснень при проведенні службового розслідуванні, так і запрошення до місця проведення службового розслідування, не є обов`язком для особи, що проводить його.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 18.02.2021 у справі №1.380.2019.000616, у якій судом касаційної інстанції також зазначено, що надання пояснень військовослужбовцем є лише одним з джерел отримання інформації, необхідної для встановлення обставин в межах службового розслідування, однак відсутність таких не перешкоджає проведенню службового розслідування та, за умови дотримання вимог щодо всебічності, повноти, своєчасності та об`єктивності проведення службового розслідування, притягненню військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Отже, для притягнення до дисциплінарної відповідальності достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
З матеріалів справи видно, що в ході службового розслідування встановлено самовільне залишення військової частини НОМЕР_9 позивачем з 05.05.2023 без поважних причин.
Разом з тим, позивач зазначив, що службове розслідування проведене не об`єктивно, не повно та упереджено. Вказав, на не врахування того, що він весь період з 05.05.2023 по 17.05.2023 знаходився у місці зосередження підрозділу ( АДРЕСА_1 ) та перебував в стані алкогольного сп`яніння з 05.05.2023 по 17.05.2023, що могло бути підтверджено поясненнями лейтенанта ОСОБА_7 , солдата ОСОБА_8 , солдата ОСОБА_9 , яких не допитали в ході проведення службового розслідування.
Зауважив, що 17.05.2023 його госпіталізовано до КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради. Також позивач зазначив, що тимчасово виконуючий обов`язки командира 10 аеромобільної роти 4 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_2 лейтенант ОСОБА_5 разом з підрозділом не проживав та по суті не міг знати, де перебував на той час позивач.
В той же час, згідно статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких в пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Згідно статті 14 Статуту ВС ЗСУ із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Відповідно до статті 40 Статуту ВС ЗСУ військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.
Тобто, зазначені позивачем свідки, пояснення яких матеріали справи не містять, так і сам позивач зобов`язані були доповісти про наявність позивача за місцем його місцеперебування, якщо воно було їм відоме, а також про вибуття позивача на лікування. Проте, ані свідки, ані позивач встановленим порядком не доповідали про місцезнаходження позивача, останнє місце його перебування, перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння, вибуття на стаціонарне лікування.
Однак, всупереч зазначеному, позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували його перебування з 05.05.2023 по 17.05.2023 в місці розташування підрозділу, а саме: в АДРЕСА_1 .
Крім того, позивач не надав вказаних в адміністративному позові пояснень свідків, а також доказів, що лейтенанту ОСОБА_5 , лейтенанту ОСОБА_7 , чи будь-кому іншому позивач повідомляв про своє місце перебування. Також не надав доказів, що лейтенант ОСОБА_5 не володів відомостями про перебування особового складу власного підрозділу, військовослужбовцем якого є позивач.
Таким чином, всі твердження позивача стосовно його перебування на території військової частини НОМЕР_2 за місцем дислокації підрозділу в період з 05.05.2023 по 17.05.2023 не підтверджено жодними належними допустимими доказами, а надані позивачем медичні документи не спростовують факт самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 позивачем без поважних причин з 05.05.2023.
Протилежне позивачем не доведено, а судом, за наявними матеріалами справи, не встановлено.
За результатами проведеного службового розслідування видано наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 19.05.2023 №1380, відповідно до якого службовим розслідування встановлено самовільне залишення військової частини НОМЕР_8 позивачем з 05.05.2023 без поважних причин, чим порушено вимоги статей 11, 16, 49 Статуту ВС ЗСУ, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ.
Отже, позивача згідно вказаного наказу притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошену сувору догану, призупинено виплату грошового забезпечення з 05.05.2023 по день повернення до військової частини, позбавлено премії та додаткової винагороди за травень 2023 року та весь час перебування в самовільному залишенні військової частини.
Окрім того встановлено, що матеріали розслідування направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві для прийняття рішення про внесення відомостей до єдиного державного реєстру досудових розслідувань за фактом наявності в діях/бездіяльності позивача ознак кримінальних правопорушень, передбачених ст. 407 та ст.408 КК України. Вказані відомості внесено в ЄРДР та відкрито кримінальне провадження за даним фактом.
Оцінюючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про те, що службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 позивачем з 05.05.2023 без поважних причин, проведене з дотримання вимог встановлених чинним законодавством.
Разом із тим, позивачем під час розгляду справи не надано жодного доказу на спростування встановлених службовим розслідування фактів, оскільки позивач фактично посилається на допущення відповідачем процедурних порушень, однак такі посилання суд відхиляє з підстав, викладених вище.
При цьому, сумніви позивача в існуванні доказів, на яких ґрунтується акт службового розслідування, та відсутність впевненості в тому, що службове розслідування проведено з дотриманням вимог законодавства не можуть бути підставою для визнання протиправним та скасування наказу командира НОМЕР_3 окремої десантно-штурмової бригали Збройних сил України від 19.05.2023 року №1380.
Також, суд першої інстанції надав належну правову оцінку, що позивачу правомірно призупинено виплату грошового забезпечення з 05.05.2023 по день повернення до військової частини, позбавлено премії та додаткової винагороди за травень 2023 року.
Як наслідок, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Полотнянко Ю.П.    Драчук Т. О.