Номер провадження: 22-ц/813/4005/26 
Справа № 493/467/25
Головуючий у першій інстанції Волошин І. С.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Кострицького В.В.,
суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Майхрович Вікторії Романівни, яка діє в інтересах Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Балтського районного суду Одеської області від 08 липня 2025 року по справі за позовом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, заподіяної державному бюджету внаслідок протиправних дій та/або бездіяльності державного службовця,-
установив:
Короткий зміст обставин справи
24.03.2025 до Балтського районного суду Одеської області надійшла позовна заява Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, заподіяної державному бюджету внаслідок протиправних дій та/або бездіяльності державного службовця.
В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 по справі № 947/15939/21 позов ОСОБА_2 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю залишено без задоволення. Постановою Одеського апеляційного суду по справі № 947/15939/21 від 15.12.2022 рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 по справі № 947/15939/21 скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_2 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю задоволено, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 5 000,00 грн. Дана постанова не оскаржувалася. Преюдиційним фактом для винесення даної постанови по справі № 947/15939/21 стало визнання неправомірною бездіяльність посадової особи Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) старшого державного виконавця Михайловського Станіслава Олеговича при виконанні виконавчих листів у справі № 520/661/18, виданих Київським районним судом м. Одеси 26.02.2019, яка полягала у непроведенні опису квартири та земельної ділянки у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» (постанова Одеського апеляційного суду від 15.04.2021 у справі № 520/661/18). Даною постановою встановлено факт вчинення неправомірної бездіяльності старшого державного виконавця Першого Київського ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) Михайловського С.О. в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів, тому апеляційний суд дійшов висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди. Таким чином, неправомірна бездіяльність старшого державного виконавця Михайловського С.О. в рамках вищевказаного виконавчого провадження призвела до задоволення позовних вимог, стягнення відшкодування у розмірі 5 000,00 грн, а у подальшому, як наслідок завдано збитки Державному бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. З метою виконання рішення у справі № 947/15939/21 Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 5 000,00 грн, платіжною інструкцією №1514302 від 28.08.2024 Державною казначейською службою України було здійснено списання коштів на користь ОСОБА_2 у розмірі 5 000,00 грн. 
Отже, оскільки шкода, відшкодована за рахунок держави, спричинена неправомірними діями державного виконавця Першого Київського ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) Михайловського С.О. вона підлягає стягненню в порядку пред`явлення зворотної вимоги (регресу) у розмірі виплаченого відшкодування. 19.11.2024 Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) направлено на адресу місця реєстрації та місця проживання ОСОБА_1 пропозицію про добровільне відшкодування шкоди від 18.11.2024 № 59706/11.2-09, відповіді на яку так і не було отримано. Конверт повернувся на адресу ПМУМЮ (м. Одеса) 07.12.2024 за закінченням терміну зберігання. Станом на сьогодні, ОСОБА_1 не було добровільно відшкодовано збитки, завданих державному бюджету внаслідок неправомірної бездіяльності у розмірі виплаченого відшкодування, а саме у сумі 5 000,00 грн, в зв`язку з чим, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) вимушене звернутися до суду з регресним позовом.
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 08 липня 2025 року у задоволенні позову Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, заподіяної державному бюджету внаслідок протиправних дій та/або бездіяльності державного службовця - відмовлено. 
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що враховуючи положення ч. 4 ст. 1191 ЦК України, що виключає можливість пред`явлення зворотної вимоги до відповідача щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки право пред`явлення зворотної вимоги (регресу) у розмірі виплаченого відшкодування до посадових, службових осіб державних органів, винних у завданні збитків не поширюється на відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на ОСОБА_1 відповідальності по відшкодування такої шкоди, а тому слід відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення Балтського районного суду Одеської області від 08.07.2025 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державна казначейська служба України – задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазнає, що суд першої інстанції помилково застосував ч. 4 ст. 1191 ЦК України та дійшов висновку про неможливість регресного стягнення суми моральної шкоди з державного службовця. Натомість спірні правовідносини регулюються спеціальним законом - Законом України «Про державну службу», який передбачає право держави на зворотну вимогу (регрес) до державного службовця без обмеження щодо виду шкоди.
Відповідач на момент вчинення протиправної бездіяльності перебував на посаді державного службовця (державного виконавця), тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про державну службу» (зокрема ст. 80–81), які встановлюють обов`язок державного службовця відшкодувати шкоду, завдану державі внаслідок неналежного виконання службових обов`язків.
Вказує, що протиправна бездіяльність відповідача встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, та стала підставою для стягнення з Державного бюджету України 5 000 грн моральної шкоди. Отже, наявні всі елементи цивільно-правової відповідальності та підстави для регресного стягнення.
Держава відшкодувала моральну шкоду третій особі за рахунок бюджетних коштів, що підтверджується платіжними документами. Вказана сума є прямими збитками держави, які виникли внаслідок протиправних дій (бездіяльності) відповідача.
Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для регресу, не врахувавши спеціальне правове регулювання та імперативний обов`язок державного службовця відшкодувати шкоду, завдану державі.
Щодо явки сторін
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 5000 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 по справі № 947/15939/21 позов ОСОБА_2 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю залишено без задоволення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 15.12.2022 рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2021 по справі № 947/15939/21 скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_2 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю задоволено, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 5 000,00 грн..
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд виходив з того, що скільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів, тому апеляційний суд дійшов висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди. Постанова набрала законної сили 15.12.2022.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, судовим рішенням, які набрали законної сили, встановлено обставини неправомірної бездіяльності посадової особи Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) старшого державного виконавця Михайловського С.О. при виконанні виконавчих листів у справі № 520/661/18, виданих Київським районним судом м. Одеси 26.02.2019, яка полягала у непроведенні опису квартири та земельної ділянки у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», встановлено факт заподіяння моральної шкоди внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення та стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.
28.08.2024 Державна казначейська служба України на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси у справі № 947/15939/21 перерахувала ОСОБА_2 5000,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 1514302 від 28.08.2024.
Листом від 18.11.2024 № 59706/11.2-09 Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) направлено на адресу місця реєстрації та місця проживання ОСОБА_1 пропозицію в порядку ст.82 Закону України «Про державну службу» про добровільне відшкодування шкоди.
Відомостей про добровільне відшкодування коштів ОСОБА_1 або надання відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, матеріали справи не містять.
З відповіді Управління персоналом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на службову записку від 16.10.2024 №111680/11.2-20 вбачається, що ОСОБА_1 26 травня 2022 року звільнений з посади головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) наказом від 24.05.2022 № 2066-к. Після звільнення ОСОБА_1 із зазначеної посади у трудових відносинах з Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) не перебуває.
Таким чином, предметом позову є спір щодо права зворотної вимоги (регресу) по відшкодуванню з відповідача збитків, завданих його неправомірними діями (бездіяльністю), який неналежним чином виконав свої професійні обов`язки державного виконавця, що призвело до безспірного списання коштів з державного бюджету за рішенням суду про відшкодування шкоди третій особі.
Вирішуючи спір між сторонами та ухвалюючи рішення у справі, суд керується такими правовими нормами та доходить таких висновків.
Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно ч. 4 ст. 1191 ЦК України Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).
Статтею 80 Закону України «Про державну службу» встановлено, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.
Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: 1) державного службовця, який заподіяв шкоду; 2) посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.
У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.
Згідно ст.81 вказаного вище Закону державний службовець зобов`язаний відшкодувати державі шкоду, заподіяну внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків.
Шкодою, заподіяною державним службовцем державі, є також виплачене державою відшкодування шкоди, заподіяної державним службовцем третій особі внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків.
Під час визначення розміру відшкодування враховуються майнове становище державного службовця, співвідношення розміру заподіяної шкоди до його заробітної плати, ризик виникнення шкоди, досвід державної служби, надані державному службовцю накази (розпорядження), а також інші обставини, у зв`язку з якими повне відшкодування державним службовцем шкоди буде необґрунтованим.
Відповідно до ст.82 Закону України «Про державну службу» для відшкодування шкоди керівник державної служби вносить державному службовцю письмову пропозицію, в якій зазначаються розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування. Державний службовець повинен дати відповідь на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди у письмовій формі.
Пропозиція може бути внесена протягом трьох місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався чи мав дізнатися про обставини, що є підставою для пред`явлення вимоги, але не пізніше ніж через три роки з дня заподіяння шкоди.
Державний службовець повинен дати відповідь на пропозицію про відшкодування шкоди в письмовій формі протягом двох тижнів з дня отримання пропозиції.
У разі ненадання державним службовцем відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, відмови від відшкодування шкоди чи невідшкодування шкоди до зазначеного у пропозиції строку керівник державної служби може звернутися з позовом про таке відшкодування до суду.
Наведені вище положення ст.ст.80, 81, 82 Закону України «Про державну службу» встановлюють, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.
Зі змісту положень ч.3 ст.80 Закону України «Про державну службу» слідує, що у разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.
При цьому, положеннями ст.ст.80, 81, 82 Закону України «Про державну службу» не визначено можливості регресної вимоги до державного службовця щодо відшкодування саме моральної шкоди.
В той час, як положеннями ч.4 ст.1191 ЦК України встановлено можливість такої зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, за виключенням відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди.
Позивачем заявлено про відшкодування збитків завданих державі у сумі 5000 грн., які були списані за рахунок Державного бюджету України на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси у справі № 947/15939/21, яким стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної посадовою особою Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) старшим державним виконавцем Михайловського С.О.
З урахуванням вищенаведеного, враховуючи положення ч.4 ст.1191 ЦК України, що виключає можливість пред`явлення зворотної вимоги до відповідача щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки право пред`явлення зворотної вимоги (регресу) у розмірі виплаченого відшкодування до посадових, службових осіб державних органів, винних у завданні збитків не поширюється на відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на ОСОБА_1 відповідальності по відшкодування такої шкоди, а тому слід відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною скаржника не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги про те, що неправомірність дій відповідача випливає зі змісту постанови Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року у справі №947/15939/21, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки предметом розгляду справи не була оцінка службової поведінки саме ОСОБА_1 .
Посилання в апеляційній скарзі на те, що саме державний службовець, який заподіяв шкоду державі внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків, повинен її компенсувати, є безпідставними, оскільки норми матеріального закону прямо вимагають у випадку завдання збитків державному бюджету проведення окремої спеціальної процедурної (службової) перевірки щодо дій посадових осіб державної служби, на предмет їх правомірності та законності, якої відносно ОСОБА_1 проведено не було.
Крім того, колегія зазначає, що зі змісту положень ч. 3 ст. 80 Закону України «Про державну службу» вбачається, що у разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.
При цьому, положеннями ст.ст. 80, 81, 82 Закону України «Про державну службу» не визначено можливості регресної вимоги до державного службовця щодо відшкодування саме моральної шкоди.
В той час, як положеннями ч. 4 ст. 1191 ЦК України встановлено можливість такої зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, за виключенням відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши, що під час розгляду справи не встановлено умисного заподіяння шкоди державним виконавцем Михайловським С.О. державі; враховуючи положення ч.4 ст.1191 ЦК України, що виключають можливість пред`явлення зворотної вимоги до відповідача щодо відшкодування моральної шкоди, - колегія дійшла висновку про недоведеність підстав для покладення на відповідача відповідальності по відшкодуванню шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
ухвалив :
Апеляційну скаргу Майхрович Вікторії Романівни, яка діє в інтересах Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - залишити без задоволення.
Рішення Балтського районного суду Одеської області від 08 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова