ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/3986/24
Головуючий у першій інстанції – Коваленко А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/207/26

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В.

сторони справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , компанія ”Тeka - Group 
Foundation”

розглянувши у вікритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Коваленка А.В. від 23 травня 2025 року, місце ухвалення рішення - м. Прилуки, дата складання повного тексту рішення - 23 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , компанії ”Teka-Group Foundation” про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , компанії ”Teka-Group Foundation” про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, викладену в опублікованій на веб-сайті Національного антикорупційного порталу ’’Антикор’’ за посиланням: https://antikor.com.ua/ru/articles/702667- morskoj_port_chernomorsk_poluchit_novogo_rukovoditelja_im_stanet_valera_ 200, 21.05.2024 року статті під назвою ”Морской порт ”Черноморск” получит нового руководителя - им станет ” ІНФОРМАЦІЯ_1 ”. Позивач вказував, що у даній статті містилась інформація, в тому числі, і наступного змісту:
” … Первым из тех, кто воспользовался ситуацией, стал ОСОБА_3 , уже договорившийся о своем назначении до конца мая на должность директора одного из крупнейших портов Украины - ГП ”МТП ”Черноморск”…”;
”… Большого труда чтобы договорится о кадровом решении по себе у ОСОБА_4 не возникло, ведь для этого он задействовал все свои связи в политических кругах и морехозяйственной отрасли, где его тесть - многолетний директор Бердянського морского порта Владимир Пикинер, не чужой человек. Сегодня многие во властных кабинетах столицы хорошо знают ”щедрость” Пикинера и вызвались в период временного ”безвластия” в профильном министерстве продвинуть по карьерной лестнице его зятя ” ОСОБА_5 $” (прозвище получил за среднюю ”таксу” за услуги) ”;
”….о четырехмесячном этапе жизни Черкаски в оккупированном россиянами портовом приазовском городе информации мало, но ”злые языки” утверждают, что уехать оттуда он решил лишь после своих неудачных попыток назначиться на руководящую должность оккупированного бердянского порта. Не помогли ему в этом и тесные связи с топ-коллаборантом ОСОБА_6 , о чем ранее писали журналисты”; 
”А если оглянуться на деятельность ОСОБА_4 в Бердянске, когда он препятствовал созданию там на базе Бердянского завода подъемно-транспортного оборудования военно-морской базы для ВМС Украины, то обоснованными будут выглядеть и подозрения в том, что он может оказаться обычным агентом вражеских спецслужб, заброшенным для организации диверсий. Эту версию подкрепляет еще и тот факт, что у его жены есть паспорт гражданки россии и проживает она за границей.” 

Позивач у вимогах заявленого позову просив: - визнати недостовірною та такою, що порочить (принижує) його честь, гідність та ділову репутацію, викладену у вказаній статті зазначену вище інформацію; - зобов`язати відповідачів Компанію ”Teka-GroupFoundation” та ОСОБА_2 видалити інформацію всіма мовами, якими вона опублікована на веб-сайті Національного антикорупційного порталу ”Антикор” у статті (публікації) під назвою ”Морской порт ”Черноморск” получит нового руководителя - им станет ” ІНФОРМАЦІЯ_1 ” за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , і яка містить недостовірну інформацію та порочить (принижує) честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , а саме: 
” … Первым из тех, кто воспользовался ситуацией, стал ОСОБА_3 , уже договорившийся о своем назначении до конца мая на должность директора одного из крупнейших портов Украины - ГП ”МТП ”Черноморск”…”;
”… Большого труда чтобы договорится о кадровом решении по себе у ОСОБА_4 не возникло, ведь для этого он задействовал все свои связи в политических кругах и морехозяйственной отрасли, где его тесть - многолетний директор Бердянського морского порта Владимир Пикинер, не чужой человек. Сегодня многие во властных кабинетах столицы хорошо знают ”щедрость” Пикинера и вызвались в период временного ”безвластия” в профильном министерстве продвинуть по карьерной лестнице его зятя ” ОСОБА_5 $” (прозвище получил за среднюю ”таксу” за услуги) ”;
”….о четырехмесячном этапе жизни Черкаски в оккупированном россиянами портовом приазовском городе информации мало, но ”злые языки” утверждают, что уехать оттуда он решил лишь после своих неудачных попыток назначиться на руководящую должность оккупированного бердянского порта. Не помогли ему в этом и тесные связи с топ-коллаборантом ОСОБА_6 , о чем ранее писали журналисты”; 
”А если оглянуться на деятельность ОСОБА_4 в Бердянске, когда он препятствовал созданию там на базе Бердянского завода подъемно-транспортного оборудования военно-морской базы для ВМС Украины, то обоснованными будут выглядеть и подозрения в том, что он может оказаться обычным агентом вражеских спецслужб, заброшенным для организации диверсий. Эту версию подкрепляет еще и тот факт, что у его жены есть паспорт гражданки россии и проживает она за границей”. 

У позові ОСОБА_1 зазначав, що інформація про те, що він вже домовився про своє призначення до кінця травня на посаду директора одного із найбільших портів України ДП ’’МТП ’’Черноморськ’’, не відповідає дійсності, оскільки позивач жодним чином не може вплинути на процедуру призначення на посаду директора морського порту. Позивач зазначає, що фактично дане твердженння містить в собі звинувачення позивача у вчиненні корупційних діянь. За доводами позивача, поширена у вказаній статті інформація щодо його корупційних діянь, фактично містить в собі звинувачення ОСОБА_1 у вчинен злочинів. Позивач стверджує, що при цьому, у вканій статті не надано жодних доказів про наявність відкритих відносно нього кримінальних проваджень, вироків суду, не зазначено про наявність будь-яких звернень до правоохоронних органів, з приводу інформації, яка викладена у статті. За доводами позивача, оспорювана ним інформація є констатацією вказаних вище неправдивих фактів, а насамперед, твердженням, яке має намір створити негативне враження щодо моральних та етичних якостей позивача, у розрізі подій, які відбуваються в Україні. Позивач стверджує, що інформація про наявність у його дружини іншого паспорта, є недостовірною, тому що в ній повідомлено про події, яких не існувало і не існує. За доводами позивача, поширена відповідачами інформація не може бути нейтральною, оскільки в ній зазначається інформація у стверджувальній формі, як доведений факт, що має негативні наслідки для позивача. 

Оскаржуваним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23.05.2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , компанії ’’Teka-Group Foundation’’ про захист честі, гідності та ділової репутації. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23.05.2025 року, та ухвалити у даній справі нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого ним позову у повному обсязі. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що викладені у рішенні суду першої інстанції від 23.05.2025 року висновки не відповідають дійсним обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим, оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.05.2025 року підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги зазначають, що заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 вказав, що він не може ні стверджувати, ні спростувати відомостей поширених про позивача на веб-сайті Національний антикорупційний портал ”Антикор”, розміщених 21.05.2024 року, оскільки не має відношення ні до авторства таких відомостей, ні до їх поширення, ні до веб-сайту Національний антикорупційний портал ”Антикор”. не має. При цьому, представник відповідача ОСОБА_2 не заперечує, що ОСОБА_2 мав відношення до веб-сайтy: ІНФОРМАЦІЯ_3 та був його реєстрантом. Проте, зазначаючи, що ОСОБА_2 у 2017 році передав свої права на торгівельну марку ’’Антикор” та похідні права на її використання, на підтвердження цього не надано суду та сторонам по справі жодних доказів. Доводи апеляційної скарги вказують, що Чернігівський апеляційний суд у справі №742/4632/21 у постанові від 13.12.2023 року встановив, що власником веб-сайту є саме компаніїя ’’Teka-Group Foundation’’. За доводами апелянта, дана справа стосувалася спростування інформації, викладеної у статтях від 08.02.2019 року та від 02.09.2021 року, опублікованих на веб-сайті Національного антикорупційного порталу ’’Антикор’’, тобто, вже після 2017 року, у якому, та твердженням відповідача ОСОБА_2 , він передав свої права на торгівельну марку ’’Антикор” та похідні права на її використання. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції не врахував положень чинного законодавства та висновків, викладених у постановах Верховного Суду, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено, що Теka-Group Foundation тa ОСОБА_2 є належними відповідачами у справі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідачем ОСОБА_2 не була виконана ухвала суду першої інстанції від 19.02.2025 року, якою судом було у нього витребувано належним чином завірені копії документів на підтвердження передачі своїх прав на торгівельну марку ’’АНТИКОР’’ та похідних прав на її використання на користь іншої особи. Доводи апеляційної скарги вказують, що у разі ненадання таких доказів, суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. За доводами апеляційної скарги, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права призвело до необґрунтованої відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , компанії ”Teka-Group Foundation” про захист честі, гідності та ділової репутації. 

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шугалєєва І.Г. підтримала вимоги і доводи поданої апеляційної скарги, і просила її задовольнити. 

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Карпенко В.К. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, а оскаржуване рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23.05.2025 року - залишити без змін, як обґрунтоване.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача компанії "Teka-Group Foundation", належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ІНФОРМАЦІЯ_4 на веб-сайті ’’Антикор’’ було опубліковано статтю під назвою ”Морской порт ”Черноморск” получит нового руководителя - им станет ”Валера 200$”, вказана інформація поширена за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5 -morskoj_port_chernomorsk_poluchit _novogo_rukovoditelja_im_stanet_valera_200. Автором вказаної статті зазначено: ’’Автор: ОСОБА_7 ’’ (а.с.20-21).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.05.2025 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 , компанії ”Teka-Group Foundation” про захист честі, гідності та ділової репутації, суд першої інстанції вказав, що надаючи оцінку доводам представника позивача про те, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.11.2023 року у справі № 742/853/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 05.06.2024 року, встановлено та доведено, що ОСОБА_2 та компанія Teka-Group Foundation є належними відповідачами в даній справі, суд констатує, що вказаним рішенням суду встановлено, що компанія Teka-Group Foundation являється реєстрантом доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_6 , а ОСОБА_2 може мати відношення до функціювання веб-сайту, станом на момент видачі довідки від 15.09.2019 року №104/2019-Д, виданої Дочірним підприємством ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес”. За даних обставин, із врахуванням того, що публікація, яку позивач просить визнати недостовірною, здійснена 21.05.2024 року, відомості, встановлені вищезазначеними судовими рішеннями, не можуть бути доказом того, що на момент публікації оспорюваної статті власниками чи реєстрантами доменного імені є ОСОБА_2 та компанія Teka-Group Foundation. На переконання суду першої інстанції, належним доказом, який підтверджує причетність будь-якої особи до веб-сайту, є довідка, видана Дочірним підприємством ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес” на момент публікації статті на сайті. Судом першої інстанції зазначено, що у судовому засіданні представник відповідача вказав, що він звертався до Дочірнього підприємства ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес”, але відповіді не отримав. Із посиланням на ч.1 статті 13, статтю 84 ЦПК України, суд першої інстанції констатував, що позивач не звертався до суду із клопотанням про витребування доказів у справі, в тому числі, і про витребування довідки із відомостями про власника веб-сайту від Дочірнього підприємства ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес”, станом на час публікації спірної статті - 21.05.2021 року. На підставі викладеного вище, дотримуючись принципу диспозитивності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, що Teka-Group Foundation та ОСОБА_2 є належними відповідачами у справі, і тому позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню. Із врахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 04.12.2024 року у справі №592/13042/21, провадження №61-7671св24, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів того, що залучені до участі у справі відповідачі є належними відповідачами, суд не може вирішувати питання щодо обґрунтованості позовних вимог по суті. 

Доводи апеляційної скарги зазначають, що заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 вказав, що він не може ні стверджувати, ні спростувати відомостей поширених про позивача на веб-сайті Національний антикорупційний портал ”Антикор”, розміщених 21.05.2024 року, оскільки не має відношення ні до авторства таких відомостей, ні до їх поширення, ні до веб-сайту Національний антикорупційний портал ”Антикор”. не має. При цьому, представник відповідача ОСОБА_2 не заперечує, що ОСОБА_2 мав відношення до веб-сайтy: ІНФОРМАЦІЯ_3 та був його реєстрантом. Проте, зазначаючи, що ОСОБА_2 у 2017 році передав свої права на торгівельну марку ’’Антикор” та похідні права на її використання, на підтвердження цього не надано суду та сторонам по справі жодних доказів. Доводи апеляційної скарги вказують, що Чернігівський апеляційний суд у справі №742/4632/21 у постанові від 13.12.2023 року встановив, що власником веб-сайту є саме компаніїя ’’Teka-Group Foundation’’. За доводами апелянта, дана справа стосувалася спростування інформації, викладеної у статтях від 08.02.2019 року та від 02.09.2021 року, опублікованих на веб-сайті Національного антикорупційного порталу ’’Антикор’’, тобто, вже після 2017 року, у якому, та твердженням відповідача ОСОБА_2 , він передав свої права на торгівельну марку ’’Антикор” та похідні права на її використання. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції не врахував положень чинного законодавства та висновків, викладених у постановах Верховного Суду, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено, що Теka-Group Foundation тa ОСОБА_2 є належними відповідачами у справі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідачем ОСОБА_2 не була виконана ухвала суду першої інстанції від 19.02.2025 року, якою судом було у нього витребувано належним чином завірені копії документів на підтвердження передачі своїх прав на торгівельну марку ’’АНТИКОР’’ та похідних прав на її використання на користь іншої особи. Доводи апеляційної скарги вказують, що у разі ненадання таких доказів, суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. За доводами апеляційної скарги, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права призвело до необґрунтованої відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , компанії ”Teka-Group Foundation” про захист честі, гідності та ділової репутації. 

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із приписами частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до приписів частин: першої, другої, третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статей: 28, 68 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтями: 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

При розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України ’’Про інформацію”, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України ’’Про інформацію”, реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.05.2025 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 , компанії ”Teka-Group Foundation” про захист честі, гідності та ділової репутації, суд першої інстанції вказав, що надаючи оцінку доводам представника позивача про те, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.11.2023 року у справі № 742/853/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 05.06.2024 року, встановлено та доведено, що ОСОБА_2 та компанія Teka-Group Foundation є належними відповідачами в даній справі, суд констатує, що вказаним рішенням суду встановлено, що компанія Teka-Group Foundation являється реєстрантом доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_6 , а ОСОБА_2 може мати відношення до функціювання веб-сайту, станом на момент видачі довідки від 15.09.2019 року №104/2019-Д, виданої Дочірним підприємством ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес”. За даних обставин, із врахуванням того, що публікація, яку позивач просить визнати недостовірною, здійснена 21.05.2024 року, відомості, встановлені вищезазначеними судовими рішеннями, не можуть бути доказом того, що на момент публікації оспорюваної статті власниками чи реєстрантами доменного імені є ОСОБА_2 та компанія Teka-Group Foundation. На переконання суду першої інстанції, належним доказом, який підтверджує причетність будь-якої особи до веб-сайту, є довідка, видана Дочірним підприємством ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес” на момент публікації статті на сайті. Судом першої інстанції зазначено, що у судовому засіданні представник відповідача вказав, що він звертався до Дочірнього підприємства ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес”, але відповіді не отримав. Із посиланням на ч.1 статті 13, статтю 84 ЦПК України, суд першої інстанції констатував, що позивач не звертався до суду із клопотанням про витребування доказів у справі, в тому числі, і про витребування довідки із відомостями про власника веб-сайту від Дочірнього підприємства ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес”, станом на час публікації спірної статті - 21.05.2021 року. На підставі викладеного вище, дотримуючись принципу диспозитивності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, що Teka-Group Foundation та ОСОБА_2 є належними відповідачами у справі, і тому позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню. Із врахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 04.12.2024 року у справі №592/13042/21, провадження №61-7671св24, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів того, що залучені до участі у справі відповідачі є належними відповідачами, суд не може вирішувати питання щодо обґрунтованості позовних вимог по суті. 

Судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.05.2025 року зазначено, що належним доказом, який підтверджує причетність будь-якої особи до веб-сайту, є довідка, видана Дочірним підприємством ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес” на момент публікації статті на сайті. При цьому, судом першої інстанції констатовано, що позивачем даної довідки суду першої інстанції не надано, і позивач не звертався до суду, в порядку статті 84 ЦПК України, із клопотанням про витребування доказів у справі, в тому числі, і з клопотанням про витребування довідки з відомостями про власника веб-сайту від Дочірнього підприємства ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес”, станом на час публікації спірної статті - 21.05.2021 року. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що сторона позивача також не зверталась і до апеляційного суду із відповідним клопотанням про витребування вказаної вище довідки, у порядку приписів статті 84 ЦПК України, яка регламентує витребування доказів. 

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ІНФОРМАЦІЯ_4 на веб-сайті ’’Антикор’’ було опубліковано статтю під назвою ”Морской порт ”Черноморск” получит нового руководителя - им станет ”Валера 200$”, вказана інформація поширена за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5 -morskoj_port_chernomorsk_poluchit _novogo_rukovoditelja_im_stanet_valera_200. Автором вказаної статті зазначено: ’’Автор: ОСОБА_7 ’’ (а.с.20-21). Вказана особа в якості відповідача до участі у справі позивачем не залучена.

При цьому, згідно роз`яснень п.9, п.12 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 ”Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи ”, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі №904/4494/18, провадження № 12-110гс19, міститься висновок, що ’’належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.’’ 

Відповідно до приписів ч.1 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із положеннями ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, за своєю природою, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується із принципом диспозитивності. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка всього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається Законом на сторони. 

Згідно положень ч.1 статті 84 ЦПК України, яка регулює витребування доказів, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, що сторона позивача не зверталась ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції із відповідним клопотанням про витребування доказів у справі, в тому числі, і про витребування довідки із відомостями про власника веб-сайту від Дочірнього підприємства ”Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет” Консорціуму ”Український центр підтримки номерів і адрес”, станом на час публікації спірної статті - 21.05.2021 року.

Обов`язок доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Вказані вище висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.05.2025 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , компанії ’’Teka-Group Foundation’’ про захист честі, гідності та ділової репутації, із наведених судом першої інстанції у рішенні підстав. Оскільки даний висновок суду першої інстанції узгоджується із приписами норм права, які регламентують спірні правовідносини та із з`ясованими судом обставинами, на які сторони спору посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи. 

У поданій заяві про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, понесених відповідачем ОСОБА_2 у зв`язку із розглядом даної справи №742/3986/24, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Карпенко К.В. просить стягнути на користь ОСОБА_2 із позивача ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000 грн.
З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів: 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України, в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, інтереси відповідача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Карпенко В.К., на підставі ордеру на надання правничої допомоги Серія СВ №1047922 від 05.08.2025 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, договору про надання правничої допомоги № 654-С від 10.03.2023 року, із додатковими угодами до даного договору: від 29.12.2023 року, від 01.04.2024 року, від 31.12.2024 року, від 31.12.2025 року. На підтвердження наявності судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, стороною відповідача ОСОБА_2 надано акт про надання послуг від 16.03.2026 року, який є невід`ємною частиною до договору про надання правничої допомоги № 654-С від 10.03.2023 року, на загальну суму 20 000 грн. 

Необхідно зазначити, що склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи дане питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку, і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті, в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується із приписами статті 30 Закону України ’’Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

У постановах Верховного Суду: від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

За наведених вище обставин, із врахуванням наданих стороною відповідча ОСОБА_2 доказів щодо понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, фактичного обсягу наданих адвокатом послуг, складності даної цивільної справи, клопотання представника позивача про неспівмірність судових витрат відповідча ОСОБА_2 на оплату професійної правничої допомоги, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 000 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. При визначенні вказаного розміру відшкодування понесених відповідачем ОСОБА_2 судових витрат в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд приймає до уваги засади виваженості, розумності, співмірності та справедливості.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 - підлягає залишенню без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23.05.2025 року - підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 травня 2025 року, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 000 (одинадцять тисяч) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Головуючий: Судді: