КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5725/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/980/25-ц

19 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гайдака Олександра Володимировича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням органу державної влади,-

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної шкоди, заданої протиправним рішенням органу державної влади. 
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що відповідно до рішення Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців від 22.05.2017 року №12 він здійснював діяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва.
Зазначав, що Міністерством юстиції України на підставі заяви представника ПАТ «Промінвестбанк» №09-1-6/1276 від 06.12.2018 року проведена позапланова невиїзна перевірка діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 щодо здійснення виконавчого провадження НОМЕР_1, за результатами якої встановлено, що при здійсненні виконавчого провадження НОМЕР_1 приватний виконавець ОСОБА_1 порушив принципи, закріплені в статті 129-1 Конституції України, пунктах 2, 4, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про органи і осіб, які здійснюють примусове конання судових рішень і рішень інших органів», що свідчить про неналежне виконання ним своїх обов`язків.
На підставі обставин, встановлених в процесі перевірки було внесено подання від 28.12.2018 року №1584/20.5.1/32-18 про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.
Рішенням Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08.01.2019 року, яке було оформлено протоколом №7, було задоволено подання Міністерства юстиції України про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1; застосовано до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця.
Наказом Міністерства юстиції України від 11.01.2019 року №100/5 вищезазначенерішення було введене в дію та припинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу міста КиєваОСОБА_1
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 200/1507/19-а визнано протиправним та скасовано рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08.01.2019, оформлене протоколом № 7, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності; визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 100/5 від 11.01.2019року. Дане рішення набрало законної сили 01.12.2019 року.
Таким чином у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі №200/1507/19-а встановлено незаконність, протиправність, безпідставність та необґрунтованість рішень /дій контролюючого органу.
В обгрунтування вимог щодо матеріального збитку позивач зазначав, що рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 28 жовтня 2024 року у справі №229/1026/21 задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення безпідставно набутих коштів та відсотків за безпідставне володіння коштами. Стягнуто з нього, як приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1, на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» безпідставно отримані кошти в розмірі 2 469 173,31 грн та 3% річних за користування безпідставно отриманими коштами за період з 30.09.2019 по 15.02.2021 у розмірі  102 284 грн 66 коп та понесені витрати на оплату судового збору у сумі 38 571 грн 87 коп.
Посилаючись на те, що він, як приватний виконавець виконавчого округу   м. Києва ОСОБА_1, не зміг закінчити виконання судового рішення шляхом переведення коштів на рахунок стягувача внаслідок протиправних та незаконних дій Міністерства юстиції України, а саме-прийняття протиправного рішення про припинення його діяльності, тому йому завдано матеріальної шкоди у розмірі  2 571 457 грн 97 коп, що стягнуті за рішенням у справі №229/1026/21, і вказані збитки перебувають у прямій залежності з протиправним рішенням відповідача. 
З урахуванням викладених обставин, позивач       ОСОБА_1 просив суд стягнути з держави Україна в особі Міністерства юстиції України на його користь майнову шкоду (збитки) у розмірі 2 571 457 грн 97 коп, завдану прийняттям протиправного наказу від 11.01.2019 року №100/5. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 рокувідмовлено у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної шкоди, заданої протиправним рішенням органу державної влади.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гайдак Олександр Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з держави Україна в особі Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду (збитки) у розмірі 2 571 457 грн 97 коп, завдану прийняттям протиправного наказу від 11.01.2019 року №100/5. Вирішити питання розподілу судових витрат.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилались в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі №200/1507/19-а, встановлено незаконність, протиправність, безпідставність та необґрунтованість рішень / дій контролюючого органу, у зв`язку з яким позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.
Сторона позивача вважає, що внаслідок протиправних та незаконних дій Міністерства юстиції України позивачу завдано матеріальної шкоди у розмірі 2 571 457 грн 97 коп, оскільки він, як приватний виконавець виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1, не зміг закінчити виконання судового рішення через припинення його діяльності, а тому вказані збитки перебувають у прямій залежності з протиправним рішенням відповідача.
Однак, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не проаналізовано зв`язок між прийняттям протиправного рішення відповідачем та неможливістю завершення виконання судового рішення через це позивачем.
Також не надано оцінку впливу рішення відповідача на завдання збитків позивачу через неможливість продовженняйого професійної діяльності, а тому наявні підставами для скасування судового рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року.
В апеляційній скарзі позивача наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме: витрат по сплаті судового збору у розмірі 24 224,00 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.
Відтак, орієнтовна сума судових витрат позивача становить 34 224,00 грн. Детальний розрахунок буде наведено у відповідності до положень ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства юстиції України - Євглевський Олександр Володимирович просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року- без змін.
Зазначає, що позивач не надав доказів на підтвердження факту завдання йому матеріальної шкоди в заявленій до стягнення сумі, не довів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою.
Безпідставними вважає твердження позивача про те, що він не міг закінчити виконання рішення шляхом переведення коштів на рахунок стягувача саме через протиправні дії відповідача, які полягали у прийнятті протиправного рішення про припинення діяльності позивача, оскільки в рішенні Дружківського районного суду Донецької області від 28.10.2024 року у справі № 229/1026/21, на яке посилається в позові позивач, зокрема встановлено, що постановою приватного виконавця ОСОБА_1 від 08.01.2019 року було повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача, якою накази, видані Господарським судом міста Києва у справі  № 910/11965/16, повернуті стягувачу без виконання.
Вказані обставини спростовуються також тим, що наказ Міністерства юстиції України від 11.01.2019 року № 100/5, яким введено в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08.01.2019року, оформлене протоколом № 7, відповідно до якого до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця, був винесений вже після повернення приватним виконавцем ОСОБА_1 виконавчого документу стягувачу, тобто, після 08.01.2019року.
Отже, враховуючи викладені обставини, а також те, що Верховним Судом у справі № 640/13434/19 встановлені та доведені обставини відсутності підстав для отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2 469 173,31 грн. у якості основної винагороди приватного виконавця на підставі постанови від 21.11.2018 року (в рамках виконавчого - провадження з виконання рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/11965/16), вказані грошові кошти не є збитками, в розумінні положень статті 22 ЦК України, та не можуть бути стягнуті з держави на підставі  статті 1173 ЦК України.
В даному випадку рішення суду у справі № 200/1507/19-а, на яке посилається позивач, встановлює протиправність наказу Мін`юсту від 11.01.2019 року № 100/5, поряд із цим, позивачем не доведено ні факту наявності збитків (у вигляді упущеної вигоди), ні причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.08.2019 року у справі № 757/24365/18-ц, сторона відповідача вважає, що сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій Міністерства юстиції України неправомірними, за умови не доведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для відшкодування шкоди.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Гайдак Олександр Володимирович повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили скаргу задовольнити.
Представник відповідача Міністерства юстиції України Євглевська Олександра Володимирівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що   ОСОБА_1 , відповідно до рішення Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців від 22.05.2017 року №12, здійснював діяльність приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва.
Свою діяльність позивач здійснює за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/11965/16 стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь Приватного підприємства «Дніпровський краєвид 07» інфляційні втрати у розмірі 22 197 553 грн 48 коп, 3% річних у розмірі 2 039 957 грн 26 коп та судовий збір у розмірі 206 181 грн 99 коп та видано наказ.
21 листопада 2018 року приватним виконавецем виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 було відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 про стягнення з ПАТ «Промінвестбанк» на користь ПП «Дніпровський краєвид 07» коштів у сумі 24 694 733,13 грн та 416 156,00 грн., відповідно.
21 листопада 2018 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 винено постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 2 469 173,31 грн та постанову про об`єднання виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 у зведене виконавче провадження № НОМЕР_3.
08 січня 2019 року постановою приватного виконавця виконавчого округу  м. Києва ОСОБА_1 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача, якою накази, видані Господарським судом м. Києва у справі № 910/11965/16, повернуті стягувачу без виконання. 
У подальшому стягувач - ПП «Дніпровський краєвид 07» звернувся до іншого приватного виконавця - Корольова В.В. із заявою про виконання вказаного судового наказу.
04 лютого 2019 року приватним виконавцем Корольовим В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 щодо стягнення на користь ПП "Дніпровський краєвид 07" коштів у сумі 24 691 733,13 грн на підставі наказу Господарського суду м. Києва № 910/11965/16 від 21.11.2018 року та одночасно із відкриттям виконавчого провадження № НОМЕР_4 приватним виконавцем Корольовим В.В. було вирішено стягнути з боржника основну винагороду у розмірі 2 469 173,31 грн.
07 березня 2019 року постановою приватного виконавця Корольова В.В. завершено виконавче провадження № НОМЕР_4внаслідок повного виконання рішення суду та стягнуто основну винагороду приватного виконавця.
У липні 2019 року ПП "Дніпровський краєвид 07" звернулось до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення суми основної винагороди у розмірі 2 469 173,31 грн., на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу  м. Києва ОСОБА_1 від 21 листопада 2018 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з виконання рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/11965/16.
Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Н.В. 16 липня 2019 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5, яке тим же приватним виконавцем закінчено без виконання 18 липня 2019 року на тій підставі, що рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/11965/16 виконано приватним виконавцем Корольовим В.В., якому і сплачено основну винагороду.
Позивач оскаржив постанову приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. від 18 липня 2019 року № НОМЕР_5 про закінчення виконавчого провадження, яку рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року у справі № 640/13434/19 було визнано протиправною та скасовано.
24 вересня 2019 року приватний виконавець Виконавчого округу міста Києва Павлюк Н.В. виніс постанову про відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_5 за заявою позивача про стягнення з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» основної винагороди на підставі постанови у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 від 21 листопада 2018 року.
30 вересня 2019 року на виконання постанови про стягнення основної винагороди приватний виконавець Виконавчого округу міста Києва Павлюк Н.В. стягнув з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь позивача грошові кошти у розмірі 2 469 173,31 грн, закінчивши виконавче провадження № НОМЕР_5 (т. 2 а.с. 44).
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року у справі № 640/13434/19 залишено без змін.
Після вчинення виконавчих дій приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В., рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року у справі №640/13434/19 було скасовано Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 січня 2021 року та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
В подальшому, рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 28 жовтня 2024 року у справі №229/1026/21 було задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до приватного виконавця округу м. Києва ОСОБА_1, третя особа приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Назар Васильович, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення безпідставно набутих коштів та відсотків за безпідставне володіння коштами. 
Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» безпідставно отримані кошти в розмірі 2 469 173 грн 31 коп та 3% річних за користування безпідставно отриманими коштами за період з 30.09.2019 року по 15.02.2021 року у розмірі 102 284 грн 66 коп.
Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» понесені витрати на оплату судового збору у сумі 38 571 грн 87 коп.
Наряду з вказаним, Міністерством юстиції України, на підставі заяви представника ПАТ «Промінвестбанк» №09-1-6/1276 від 06.12.2018 проведена позапланова невиїзна перевірка діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 щодо здійснення виконавчого провадження НОМЕР_3, за результатами якої встановлено, що при здійсненні виконавчого провадження НОМЕР_3 приватний виконавець ОСОБА_1 порушив принципи, закріплені в статті 129-1 Конституції України, пунктах 2, 4, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про органи і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», що свідчить про неналежне виконання ним своїх обов`язків.
На підставі обставин, встановлених в процесі перевірки, було внесено подання від 28.12.2018 №1584/20.5.1/32-18 про притягнення приватного виконавця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Рішенням Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08.01.2019 року, яке було оформлено протоколом №7, було задоволено подання Міністерства юстиції України про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 Застосовано до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця.
Наказом Міністерства юстиції України від 11.01.2019 року №100/5 вищезазначене рішення було введене в дію та припинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у справі № 200/1507/19-а позов було задоволено повністю. 
Судом було визнано протиправним та скасовано рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08.01.2019 року, оформлене протоколом № 7, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності. 
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 100/5 від 11.01.2019 року про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08.01.2019 року, оформлене протоколом № 7, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності.
Вказане рішення суду набрало законної сили 18 червня 2019 року, після перегляду Першим апеляційним адміністративним судом.
04 вересня 2019 року постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду вказане рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року та постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року у справі №200/1507/19-а були скасовані з направленням справи на новий судових розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року у справі №200/1507/19-а було вжито заходів забезпечення позову та зупинено дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08 січня 2019 року, оформлене протоколом №7 та зупинено дію наказу Міністерство юстиції України від 11 січня 2019 року №100/5 про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08 січня 2019 року, оформлене протоколом №7, до набрання законної сили судовим рішенням.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року у справі №200/1507/19-а позов було задоволено повністю. 
Судом було визнано протиправним та скасовано рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, викладене в протоколі від 08.01.2019 року №7, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності та визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 11.01.2019 №100/5. Повний текст вказаного рішення було виготовлено 30 жовтня 2019 року. Дане рішення набрало законної сили 01.12.2019 року.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної шкоди, заданої протиправним рішенням органу державної влади, суд першої інстанції вказав на те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту завдання йому матеріальної шкоди в заявленій до стягнення сумі, не довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою позивачу шкодою.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другою цієї статті, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Велика Палата Верховного суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 визначила, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
За загальними положеннями, передбаченими частинами першою, другою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 року у справі №920/715/17 зазначила, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18).
При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non («умова, без якої не може бути») (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №910/10501/19).
У постанові Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 686/13686/21 (провадження № 61-20345св21) зазначено, що згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 686/10710/18 (провадження № 61-125св19), від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20(провадження № 61-2846св21), від 25 жовтня 2021 року у справі № 686/27099/20 (провадження № 61-6880ск21), від 15 листопада 2021 року у справі № 686/24617/20 (провадження № 61-10922св21).
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.
Відтак, у спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували заявлені   ОСОБА_1 вимоги про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь збитків у розмірі 2 469 173 грн 31 коп. 
Наявності у позивача фактичних втрат, яких він зазнав у зв`язку з неправомірними діями відповідача, витрат, які ним зроблені або які мають бути зроблені, а також упущеної вигоди судом апеляційної інстанції також не встановлено. При цьому, колегія суддів зауважує, що встановлення неправомірності дій відповідача не свідчить про безумовність завдання позивачу збитків. Зазначені обставини повинні бути доведені на підставі належних, достатніх та допустимих доказів (аналогічна за змістом позиція висловлена у подібних правовідносинах Верховним Судом у справі № 757/31785/19-цвід 25 серпня 2022 року).
Також, стосовно висновку про неправомірність рішень, дій або бездіяльності контролюючого органу, як умови деліктної відповідальності, колегія суддів звертається до висновків, викладених у п. 9.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №910/6355/20, та відзначає, що ухвалення судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) контролюючого органу (його посадових (службових) осіб) не є необхідним для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, а суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів.
Отже, на думку колегії суддів саме лише задоволення адміністративним судом позовних вимог про скасування рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, викладеного в протоколі від 08.01.2019 року №7, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності та визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 11.01.2019 року №100/5 не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями органу державної влади Міністерством юстиції України та можливою шкодою, як наслідок, підставою для задоволення позовних вимог.
Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами завдання йому збитків в сумі 2 469 173 грн 31 коп, то суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок протиправних та незаконних дій Міністерства юстиції України позивачу завдано матеріальної шкоди у розмірі  2 571 457 грн 97 коп, оскільки він, як приватний виконавець виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1, не зміг закінчити виконання судового рішення через припинення його діяльності, а тому вказані збитки перебувають у прямій залежності з протиправним рішенням відповідача, колегія суддів відхиляє, як безпідставні, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц, Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 201/12077/19.
Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.
Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача збитків, позивач зазначив, що в результаті протиправної поведінки відповідача, він не отримав грошові кошти в розмірі 2 571 457 грн 97 коп, які складають з основної винагороди приватного виконавця у розмірі 2 469 173,31 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 38 571,87 грн., оскільки він, як приватний виконавець виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1, не зміг закінчити виконання судового рішення через припинення його діяльності відповідачем. 
Поряд з цим, як вірно встановлено судом першої інстанції та неспростовано позивачем належними та допустимими доказами, в рішенні Дружківського районного суду Донецької області від 28.10.2024 року у справі № 229/1026/21, на яке посилається в позові позивач, зокрема, встановлено, що постановою приватного виконавця ОСОБА_1 від 08.01.2019 року було повернуто виконавчий документ стягувачу, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача, якою накази, видані Господарським судом міста Києва у справі № 910/11965/16, повернуті стягувачу без виконання.
Крім цього, вказаним судовим рішенням встановлено, що твердження   ОСОБА_1 про те, що ним вчинялися дії по забезпеченню виконання виконавчого документа, а вчинення таких виконавчих дій є достатніми підставами для стягнення із позивача основної винагороди приватного виконавця, суд вважає безпідставними, так як дії приватного виконавця ОСОБА_1 не призвели до фактичного стягнення коштів за виконавчим документом, а тому, на думку суду, не є достатніми підставами для стягнення з позивача суми винагороди.
Судовим розглядом встановлено, що суму грошових коштів у розмірі 2 571 457,97 грн, позивач помилково ототожнює з завданими збитками, так як рішенням Дружківського районного суду Донецької від 28.10.2024 у справі № 229/1026/21 вказані кошти були стягнуті з приватного виконавця ОСОБА_1 на користь ПАТ « Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», як безпідставно отримані кошти, які набуті, як основна винагорода приватного виконавця в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 та понесені ним витрати по сплаті судового збору.
У вказаній справі суд встановив, що рішення господарського суду виконано іншим (не ОСОБА_1 ) приватним виконавцем, якому і сплачено основну винагороду приватного викогнавця.
Обставини відсутності підстав для отримання       ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2 469 173,31 грн. у якості основної винагороди приватного виконавця на підставі постанови від 21.11.2018 року, винесеної ним в рамках виконавчого - провадження з виконання рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/11965/16, встановлені та доведені у адміністративній справі № 640/13434/19.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінку впливу рішення відповідача на завдання збитків позивачу через неможливість продовження ним своєї діляьності, як приватного виконавця, колегія суддів відхиляє, так як суд першої інстанції в повному обсязі дослідив надані сторонами докази, надав їм вірну правову оцінку, правильно застосував до правовідносини сторін у справі норми матеріального права, які регулюють вказані правовідносини та ухвалив законне та обгрунтоване рішення.
Усі доводи апеляційної скарги позивача зводяться до його незгоди з оцінкою судом першої інстанцій доказів у справі, неправильним, на його думку, встановленням обставин справи та не містять посилань на неправильне застосування норм матеріального права, що не може бути підставою для скасування судового рішення суду першої.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної шкоди, заданої протиправним рішенням органу державної влади.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Гайдаком Олександром Володимировичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гайдака Олександра Володимировича.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гайдака Олександра Володимировича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гайдака Олександра Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: