Окрема думка
суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Крата В. І., Гудими Д. А., 

11 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 754/944/24
провадження № 61-20св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач) касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Степаненко Галина Олександрівна, задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя скасував, ухвалив нове судове рішення про відмову в позові в цій частині. Постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року в іншій частині позовних вимог залишив без змін.

Не можемо погодитися із цією постановою касаційного суду з таких мотивів.

1. Про що була ця справа?! Справа, що переглядалася, стосувалася принципів диспозитивності, свободи правочину та доброї совісті. 

1.1. Які важливі встановлені обставини та їх правова кваліфікація залишилися поза увагою судів першої, апеляційної та касаційної інстанції?

1.2. У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. 

1.3. Позов мотивований тим, що з 25 червня 2016 року по 26 квітня 2021 року позивачка перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. В період перебування у шлюбі вони проінвестували спільні кошти сім`ї у будівництво нерухомого майна, а саме однокімнатної квартири, загальною площею 46,1 кв. м у АДРЕСА_1 , право власності на яке в подальшому було зареєстровано за відповідачем. Згоди з приводу добровільного розподілу спільного майна вони не дійшли. 

1.4. ОСОБА_2 просила:
визнати спільною сумісною власністю подружжя об`єкт житлової нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_2 ;
визнати за нею у порядку поділу спільного майна подружжя право на 1/2 частку в праві спільної власності на вказану квартиру.

1.5. У лютому 2024 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. 

1.6. Зустрічний позов мотивований тим, що після укладення шлюбу з ОСОБА_2 , 24 березня 2017 року ОСОБА_1 уклав договір № 115 про участь у фінансуванні будівництва відповідно до якого за ним було закріплено об`єкт фінансування, а саме, однокімнатна квартира загальною площею 46,1 кв. м. Відповідно до умов вказаного договору, протягом трьох днів з моменту його укладення, він повинен був сплатити суму у розмірі 672 945,00 грн. 24 березня 2017 року він з власного рахунку перерахував на рахунок управителя вартість об`єкта фінансування - суму у розмірі 672 945 грн. 29 грудня 2018 року згідно з Актом прийому-передачі об`єкта фінансування він отримав квартиру АДРЕСА_2 , та 04 січня 2019 року за ним було проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки придбана ним за власні кошти, які він накопичував з 2009 року. До моменту укладення шлюбу з ОСОБА_2 його загальний заробіток за період з 2010 року по червень 2016 року становив 1 103 220 грн, що дозволяло йому робити заощадження для придбання власної квартири. Крім того, частину коштів, які були витрачені для придбання спірної квартири у розмірі 8 800,00 дол. США він отримав у подарунок від сестри - ОСОБА_1 . Натомість ОСОБА_2 на момент укладення шлюбу було 22 роки та ні до шлюбу, ні після укладення шлюбу вона ніде не працювала і не виявляла такого бажання. Жодних коштів на придбання спірної квартири вона не вкладала. Ще до укладення шлюбу ОСОБА_2 було відомо про те, що він робить заощадження для придбання власної квартири. 

1.7. ОСОБА_1 звертав увагу на те, що під час шлюбу у березні 2019 року ним було придбано автомобіль марки Renault Megane 2014 року випуску. 

1.8. Після розірвання шлюбу вони домовились, що ОСОБА_2 отримує всі кошти за продаж вказаного автомобіля і не матиме претензій до нього стосовно квартири, що підтверджується її власноручно написаною та нотаріально посвідченою 13 липня 2021 року заявою. При цьому ОСОБА_2 вказала у заяві, що претензій фінансового, матеріального та іншого характеру не має і мати не буде, що вказує на те, що вони вирішили питання стосовно спільного сумісного майна подружжя. Відтак, спірна квартира не є спільним сумісним майном. 

1.9. ОСОБА_1 просив:
визнати квартиру АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю.

2. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року:
позов ОСОБА_2 залишено без задоволення;
зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено;
визнано спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_1 
вирішено питання про розподіл судових витрат.

2.1. Суд першої інстанції вважав, що:
на відміну від позивача на підтвердження свого доходу ОСОБА_1 надав довідку форми ОК-5, з якої вбачається, що до моменту укладення шлюбу з ОСОБА_3 його загальний заробіток за період з 2010 року по червень 2016 року становив 1 103 220 грн, що дозволяло йому робити заощадження для придбання власної квартири. Крім того, кошти на придбання спірної квартири в ТОВ «ФК «Столиця» були перераховані ОСОБА_1 з рахунку, відкритого АТ «ОТП Банк» на його ім`я, і кошти на цей рахунок були внесені особисто ОСОБА_1 . За квартиру ОСОБА_1 було перераховано на рахунок управителя вартість об`єкта фінансування в розмірі 672 945,00 грн, що майже вдвічі менше його доходу за вказаний період. Разом з цим, ОСОБА_1 надані докази того, що кошти, були перераховані йому компанією «Holland America Line», де працювала на той момент його сестра спостерігачем в казино на борту судна «VEENDAM», і зняті ним з рахунку 16 лютого 2017 року, що підтверджується відповідними банківськими виписками;
після продажу автомобіля у липні 2021 року, який був спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_3 отримала всі кошти за його продаж, що підтверджується її власноручно написаною і посвідченою нотаріальною заявою. У цій заяві ОСОБА_3 вказала, що претензій фінансового, матеріального та іншого характеру не має і мати не буде. У цій заяві жодним чином не вказано про наявність будь-якого іншого спільного майна;
відповідачем за первісним позовом - ОСОБА_1 спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно та його вимога за зустрічним позовом про визнання спірного майна його особистою приватною власністю підлягає задоволенню, та відповідно вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_2 задоволенню не підлягають. Разом із тим, з метою спростування презумпції спільності майна подружжя позивач за зустрічним позовом наводить дані про те, що відповідач не спростувала тієї обставини, що вона на момент укладення шлюбу ніде не працювала, жодних коштів у придбання спірної квартири вона не вкладала.

3. Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року:
апеляційну скаргу адвоката Білоголового Я. О., подану в інтересах ОСОБА_2 , задоволено;
рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року скасовано;
ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 ;
визнано спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя;
у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право на 1/2 частки в праві спільної власності на спірну квартиру;
у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено;
вирішено питання про розподіл судових витрат.

3.1. Апеляційний суд вказав, що:
ОСОБА_1 не надав суду виписки з банку, які б підтверджувала суму його накопичень до початку проживання однією сім`єю з позивачкою, витрати з цього або інших рахунків та наявність на ньому залишку коштів, достатнього для оплати вартості майнових прав на майбутню квартиру. Відтак наявність довідки ОК-5 не підтверджує факту придбання відповідачем ОСОБА_1 квартири за особисті кошти, а лише говорить про те, що ОСОБА_1 працював та отримував заробітну плату. В матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази дарування ОСОБА_1 коштів у розмірі 8 800 дол. США його сестрою ОСОБА_1 та направлення їх на придбання спірної квартири. З наданих суду витягів з історії по картковому рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що 18 листопада 2016 року, 22 грудня 2016 року та 18 січня 2017 року на його рахунок дійсно були перераховані грошові кошти в загальному розмірі 8 981,00 доларів США, 8 800 дол. США з яких були зняті ним з рахунку 16 лютого 2017 року. Разом з тим, вказані кошти були перераховані не його сестрою ОСОБА_1 , а компанією «Holland America Line». В призначеннях платежу не було зазначено, що відповідні перерахування здійснені на підставі договору дарування. В матеріалах справи відсутній укладений належним чином договір дарування грошових коштів між відповідачем та його сестрою. Крім того, вказані кошти були перераховані на рахунок відповідача в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ; 
колегія суддів критично поставилися до посилань відповідача ОСОБА_1 на заяву ОСОБА_2 від 13 липня 2021 року, в якій вказано, що вона отримала від ОСОБА_1 кошти від продажу автомобіля в розмірі 6 500 дол.США, не має і не буде мати претензій фінансового, матеріального та іншого характеру, як на підтвердження вирішення ними питання про поділ всього майна, в тому числі і квартири АДРЕСА_2 . У суду відсутні підстави вважати, що зазначення ОСОБА_1 у вказаній заяві про відсутність претензій фінансового, матеріального та іншого характеру стосується спірної квартири. Навпаки, зміст вказаної заяви вказує на те, що вона була надана ОСОБА_1 виключно у зв`язку з продажем спільного автомобіля та розподілом коштів від його продажу;
в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_2 , була придбана саме за особисті кошти ОСОБА_1 . Також, є безпідставними посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 під час перебування з ним у шлюбі не працювала та не мала достатнього рівня доходу для придбання нерухомого майна. Наведені посилання не мають визначального значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). При цьому встановлено, що квартира купувалася ОСОБА_1 для забезпечення інтересів всієї сім`ї, а не виключно в особистих цілях.

4. Касаційний суд зазначив, що:
«48. Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_2 , отримавши кошти від продажу автомобіля, у нотаріально завіреній заяві зазначила, що будь-яких претензій фінансового, матеріального та іншого характеру не має, тому не може претендувати на спірну квартиру, колегія суддів відхиляє, оскільки апеляційним судом встановлено, що зміст вказаної заяви вказує на те, що вона була надана ОСОБА_1 виключно у зв`язку з продажем спільного автомобіля та розподілом коштів від його продажу.
Інформації про поділ іншого майна між подружжям така заява не містить».

Щодо фактів

5. Сторони перебували у шлюбі з 25 червня 2016 року, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4 .

5.1. 26 квітня 2021 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили 27 травня 2021 року, шлюб розірвано.

5.2. 24 березня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» та ОСОБА_1 укладено договір № 115 про участь у фонді фінансуванні будівництва, відповідно до якого за ОСОБА_1 закріплено об`єкт фінансування, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 46,41 кв. м з оплатою 672 945 грн до 29 березня 2017 року.

5.2. 24 березня 2017 року ОСОБА_1 з власного рахунку перераховано на рахунок управителя вартість об`єкта фінансування в розмірі 672 945 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 24 березня 2017 року та довідкою № 119 про оплату 100 % вартості квартири.

5.2. 29 грудня 2018 року після завершення будівництва ОСОБА_1 за Актом прийому-передачі об`єкта фінансування отримано спірну квартиру.

5.3. 04 січня 2019 року проведено державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.

5.4. 30 квітня 2009 року ОСОБА_1 працевлаштувався у ТОВ «АВТ Баварія», де його заробітна плата за період 2010-2016 років складала 11 000-35 000 грн щомісячно, що підтверджується довідкою форми ОК-5.

5.5. Кошти у розмірі 8 800 дол. США ОСОБА_1 були перераховані сестрою ОСОБА_1 , які були ним зняті з рахунку 16 лютого 2017 року, що підтверджується банківськими виписками.

5.6. За час шлюбу ОСОБА_1 у березні 2019 року придбано автомобіль марки «Renault Megane» 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

5.7. Після продажу автомобіля у липні 2021 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти за його продаж у розмірі 6 500 дол. США, що складало 243 815 грн.

5.8. У заяві від 13 липня 2021 року, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, вказано, що:
«Я, ОСОБА_2 , цією заявою стверджую, що одержала від свого колишнього чоловіка - гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти у розмірі 243 815 грн, що згідно середнього курсу комерційних банків м. Києва на день підписання цієї заяви еквівалентно 6 500 доларів США, за проданий автомобіль марки RENAULT MEGANE, 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , який був нашою спільною сумісною власністю.
Претензій фінансового, матеріального та іншого характеру не маю, та мати не буду. 
Також повідомляю, що на час підписання даної заяви перебуваю при здоровому розумі і світлій пам`яті, мені зрозумілі юридичні наслідки підписання даної заяви, моє волевиявлення є вільним і відповідає моїй внутрішній волі і переконанням, з власної ініціативи та без будь-якого примусу, без впливу тяжких обставин. 
Зміст заяви мені зрозумілий, мною прочитаний, про що свідчить мій підпис на даному документі».

Щодо суті

6. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

6.1. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

6.2. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

6.3. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України).

6.4. Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293 сво 23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

6.5. Касаційний суд вже звертав увагу, що автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21 (провадження № 61-6001св23)).

6.6. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

6.7. Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, належать: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

6.8. Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:
суто односторонні - не адресовані нікому та які не зумовлюють потребу в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;
такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

6.9. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності (частина перша статті 347 ЦК України).

6.10. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства (частина третя статті 12 ЦК України).

6.11. Касаційний суд вже вказував, що:
доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR) вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18));
поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)); 
якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року в справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22));
проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. У випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтвата про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24));
судові рішення касаційного суду повинні бути розумно передбачуваними. Навіщо потрібна розумна передбачуваність судових рішень? Очевидно, що особа, фізична чи юридична, повинна мати можливість прогнозувати, як буде вирішено її спір. Це одне з основних завдань, яке дозволяє зробити вирішення спору прогнозованим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24)). Відступлення від висновку про застосування тієї чи іншої норми має бути розумним і про нього має бути вказано в тексті постанови. Натомість цілком очевидно, що зміна практики застосування норм під час вирішення певної категорії спорів не має слідувати з тексту постанови не явно, імпліцитно (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24)).

7. У справі, що переглядається:
у січні 2024 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання права на 1/2 частку в праві спільної власності на спірну квартиру. ОСОБА_2 вважала спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя;
у лютому 2024 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. ОСОБА_1 звертав увагу на те, що під час шлюбу у березні 2019 року ним було придбано автомобіль марки «Renault Megane», 2014 року випуску. Після розірвання шлюбу вони домовились, що ОСОБА_2 отримує всі кошти за продаж вказаного автомобіля і не матиме претензій стосовно квартири, що підтверджується її власноручно написаною та нотаріально посвідченою 13 липня 2021 року заявою. При цьому ОСОБА_2 вказала у заяві, що претензій фінансового, матеріального та іншого характеру не має і мати не буде, що вказує на те, що вони вирішили питання стосовно спільного сумісного майна подружжя. Відтак, спірна квартира не є спільним сумісним майном;
суд першої інстанції при задоволенні зустрічного позову міркував так, що спірна квартира є особистим майном ОСОБА_1 , оскільки придбана за особисті кошти, і заява ОСОБА_2 від 13 липня 2021 року про отримання всіх коштів за продаж автомобіля підтверджує відсутність претензій щодо квартири;
апеляційний суд при задоволенні первісного позову вважав, що спірна квартира є спільною, а заява ОСОБА_2 від 13 липня 2021 року, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, стосується лише автомобіля;
касаційний суд при відхиленні аргументів касаційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що апеляційним судом встановлено, що зміст вказаної заяви вказує на те, що вона була надана ОСОБА_1 виключно у зв`язку з продажем спільного автомобіля та розподілом коштів від його продажу. Інформації про поділ іншого майна між подружжям така заява не містить;
заява ОСОБА_2 від 13 липня 2021 року, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, по своїй суті є одностороннім правочином. Цей односторонній правочин розрахований на сприйняття іншими особами, що підтверджується вказівкою на те, що заява адресована «за місцем вимоги компетентним органам (всім кого це стосується)». При тлумаченні одностороннього правочину заяви від 13 липня 2021 року - слід виходити з того, що заява ОСОБА_2 спрямована на те, щоб підтвердити: (а) отримання коштів за об`єкт, який був спільною сумісною власністю колишнього подружжя - автомобіль; (б) відсутністю на той час (зараз і в майбутньому) претензій фінансового, матеріального та іншого характеру щодо поділу майна колишнього подружжя. Зазначене тлумачення базується на розумінні слів і понять, а також загальноприйнятих у сфері приватноправових відносин значень термінів, вжитих у заяві від 13 липня 2021 року. Формулювання про те, що ОСОБА_2 не має і в майбутньому не матиме претензій фінансового, матеріального та іншого характеру до свого колишнього чоловіка має широкий характер і фактично означає відмову від будь-яких подальших вимог щодо будь-якого іншого спільного майна, а не лише тих, що стосуються автомобіля. Хоча приводом для виплати коштів став продаж машини, підписана заява фіксує відсутність будь-яких майнових претензій у цілому як щодо автомобіля, так і щодо іншого майна сторін. Тому заява від 13 липня 2021 року підтверджує відмову ОСОБА_2 від своєї частки у праві власності на спірну квартиру;
тому, видається, що суди не звернули уваги на висновки, які зроблені Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду про те, що проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24);
особа, яка мала право на частку в праві спільної власності на спірну квартиру ( ОСОБА_2 ), добровільно висловила як прямо (у заяві від 13 липня 2021 року), так і своєю подальшою поведінкою протягом майже трьох років дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права. Тому поведінка ОСОБА_2 суперечить добрій совісті, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці, а інший суб`єкт розумно покладався на них. За таких обставин майнове право (право на частку в праві спільної власності на спірну квартиру) ОСОБА_2 припинилося.

11. Тому касаційному суду належало:
касаційну скаргу задовольнити частково;
постанову апеляційного суду скасувати;
рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя змінити в мотивувальній частині, виклавши її у редакції постанови суду касаційної інстанції, через те, що ця вимога є неналежним способом захисту;
рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання права на 1/2 частку в праві спільної власності на спірну квартиру та про задоволення зустрічного позову змінитиу мотивувальній частині, виклавши її у редакції постанови суду касаційної інстанції, оскільки майнове право (право на частку в праві спільної власності на спірну квартиру) ОСОБА_2 припинилося. 

Суддя В. І. Крат

Суддя Д. А. Гудима