Справа № 565/64/26
Провадження № 2/565/291/26
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року м.Вараш

Вараський міський суд Рівненської області у складі:
головуючого судді Зейкана І.Ю., 
з участю секретаря судового засідання Ломази С.О., 
представника позивача Легейди Д.О.,
представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному порядку у залі засідань Вараського міського суду Рівненської області цивільну справу № 565/64/26 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України,-

В С Т А Н О В И В:

До Вараського міського суду Рівненської області надійшла позовна заява ТОВ «Цикл фінанс» з вимогами до ОСОБА_3 , у якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Цикл фінанс» три відсотки річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України
в сумі 4084,65 доларів США, у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору № 014/53-05/73248 від 04 липня 2008 року та рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05.07.2010 у справі № 2-263/10.
Позовні вимоги обґрунтовані тим що 04.07.2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є акціонерне товариство «Райффайзен Банк») та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 014/53-05/73248, згідно з яким відповідачу надані грошові кошти у розмірі 40800,00 доларів США, строком до 04.07.2008.
05 липня 2010 року Кузнецовським міським судом Рівненської області у справі № 2-263/10 задоволено позов відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення з ОСОБА_2 боргу за кредитним договором № 014/53-05/73248 від 04 липня 2008 року у розмірі 410 002 грн 87 коп., що еквівалентно 51830 доларам США 21 цента.
21 травня 2024 року між АТ «Райффайзен Банк» та акціонерним товариством «Оксі Банк» укладено Договір відступлення права вимоги № 114/2-69, відповідно до якого АТ «Оксі Банк» набуло права вимоги за Кредитним договором № 014/53-05/73248 від 04.07.2008 року укладеного між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_2 
21 травня 2024 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Цикл фінанс» укладено Договір відступлення права вимоги № 114/2-69-1, відповідно до якого ТОВ «Цикл фінанс» набуло права вимоги за Кредитним договором N? 014/53-05/73248 від 04.07.2008 року укладеного між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_2 . 
Зазначає, що у зв`язку з не виконанням рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 липня 2010 року по справі № 2-263/10 Боржник має зобов`язання зі сплатити боргу, оскільки частина 1 статті 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а отже вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл фінанс» щодо стягнення трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України є законними та обґрунтованими.
11 листопада 2021 року Кузнецовський міський суд Рівненської області відмовив у задоволенні заяви АТ «Райффайзен Банк» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа, виданого на виконання судового рішення у цивільній справі № 2-263/10 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу. З мотивувальної частини вищевказаної ухвали, вбачається, що виконавчі листи на примусове виконання рішення суду у справі № 2-2596/2010 неодноразово пред`являлись до органів
У зв`язку з тим, що строк на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання
пропущений та суд відмовив у поновленні такого строку, у ТОВ «Цикл фінанс» відсутня можливість звернутися до суду із заявою про заміну сторони (стягувача) у виконавчому листі та реалізувати процесуальне право з приводу примусового виконання рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 липня 2010 року по справі № 2-263/10.
Від представника відповідача Блащук Т.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якій просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ТОВ «Цикл фінанс». Свої доводи обґрунтовує тим, що у розрахунку заборгованості по сплаті трьох процентів річних позивач відштовхується від суми заборгованості по кредиту 51830 дол. США 21 цент. На підтвердження своєї позиції наводить рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 липня 2010 року у справі № 2-263/10, де міститься сума заборгованості за кредитним договором № 014/53-05/73248 від 04 липня 2008 року у розмірі 410002 грн. 87 коп. , що еквівалентно 51830 дол. США 21 цента. Однак, зі змісту резолютивної частини рішення від 05 липня 2010 року вбачається, що з відповідача ОСОБА_2 стягнуто саме 410 002 грн. 87 коп., тобто грошове зобов`язання визначене судом у національній валюті України – гривні. Саме ця сума є визначеним судом грошовим зобов`язанням та саме від неї, а не від еквіваленту в доларах США, може здійснюватися розрахунок трьох процентів річних.
Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11.11.2021 р. у справі № 2-263/10 суд у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відмовив. У позовній заяві ТОВ «Цикл фінанс» зазначає, що не звертався до суду з заявою про заміну сторони (стягувача) у виконавчому документі. Враховуючи зазначене, вважає, що вимоги, які виникли на підставі рішення суду не можуть бути захищені в судовому порядку, оскільки між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення статті 625 ЦК України.
Позивач заявляє вимоги про стягнення трьох процентів річних за період з 17.07.2017 до 01.03.2020 року. Посилається на зупинення строку позовної давності під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), та у період дії в Україні воєнного стану. 4 вересня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX. Разом з тим позов подано до суду 18.12.2025 року, а отже вимоги про стягнення 3% річних за період, що виходить за межі трирічного строку до дня звернення до суду, заявлені з пропуском позовної давності.
У відповіді на відзив позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Зазначив, що право на звернення з позовною заявою про стягнення заборгованості відповідно до статті 625 ЦК України у Кредитора виникло з моменту ухвалення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05.17.2010 року і триває до моменту його усунення і обмежувалось останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Оскільки з вказаним позовом ТОВ «Цикл фінанс» звернулось до суду під час дії на всій території України воєнного стану та після набрання чинності Закону що скасовує зупинення строків позовної давності, вказуємо, що позов подано в межах строку позовної давності, а саме за період з 17.07.2017 року по 01.03.2020 року. Враховуючи викладене, Відповідачі помилково дійшли висновку, що положеннями п. 12, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та п.6 Прикінцевих положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що ТОВ «Цикл фінанс» не має права звертатися до суду позовом про стягнення трьох відсотків річник в період за 02.04.2017 року до 01.03.2020 року.
Звертає увагу, що до відзиву на позовну заяву не надано жодного підтверджуючого документу, який підтверджує детальний опис робіт (наданих послуг), які саме витрати поніс позивач та оплатив адвокату послуги за надання правової допомоги з відміткою банку. Окрім того, за текстом відзиву не зазначено, що такі докази будуть надані згодом.
У судовому засіданні представник позивача Легейда Д.О. позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні за змістом до обставин, якими обґрунтований позов та відповідь на відзив. 
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, проте забезпечила явку свого представника. Представник відповідача Блащук Т.В. просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю та надала пояснення, які узгоджуються за змістом з відзивом. 
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази суд встановив наступні обставини. 
Відповідно до рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05.07.2010 у справі № 2-263/10, яке набрало законної сили 16.07.2010, суд ухвалив стягнути з ОСОБА_2 на користь відкритого акціонерного товариства „Райффайзен банк Аваль” 410 002 грн. 87 коп., що еквівалентно 51830 доларам 21 центу США, заборгованості за кредитним договором.
У вказаному рішенні судом встановлено, що 04.07.08 між позивачем та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/53-05/73248, згідно з яким відповідачка отримала кредит в сумі 40800 доларів США терміном повернення до 04 липня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом з розрахунку 14 % річних. Загальна сума заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідачки, складає 51830,21 доларів США.
Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Таким чином, вище вказані обставини встановлені щодо ОСОБА_2 рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05.07.2010 у справі № 2-263/10, яке набрало законної сили 16.07.2010, не потребують доказування.
11 листопада 2021 року Кузнецовський міський суд Рівненської області у справі № 2-263/10 відмовив у задоволенні заяви АТ «Райффайзен Банк» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа, виданого на виконання судового рішення у цивільній справі № 2-263/10 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Вказана ухвала суду набрала законної сили 29.11.2021.
21 травня 2024 року між АТ «Райффайзен Банк» та акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» укладено Договір відступлення права вимоги N? 114/2-69, відповідно до якого АТ «ОКСІ БАНК» набуло права вимоги за Кредитним договором № 014/53-05/73248 від 04.07.2008 року укладеного між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_2 
21 травня 2024 року між АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Цикл фінанс» укладено Договір відступлення права вимоги № 114/2-69-1, відповідно до якого ТОВ «Цикл фінанс» набуло права вимоги за Кредитним договором N? 014/53-05/73248 від 04.07.2008 року укладеного між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_2 . 
Відступлення права вимоги сторонами не оспорюється.
18.12.2025 (відповідно до відмітки на поштовому конверті) ТОВ «Цикл фінанс» пред`явило цей позов до ОСОБА_2 про стягнення з неї 3 % річних у розмірі 4 084,65 доларів США за період з 17.07.2017 року до 01.03.2020 року, нарахованих на суму боргу, стягнуту рішенням суду, яке нею не виконано.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом цієї норми, зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Так, підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє:
1) договори та інші правочини;
2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;
3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
4) інші юридичні факти.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).
Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження», строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто, за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Ухвала Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11.11.2021 про відмову в поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та відмову у видачі його дубліката засвідчує, що стягувач втратив право на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу. У такому випадку основна вимога позивача про примусове стягнення боргу, підтверджена судовим рішенням, не може бути виконана в примусовому порядку, а тому до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не підлягають застосуванню правила частини другої статті 625 ЦК України.
Факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду в задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.
У зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою суду у поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України.
Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.02.2026 у справі № 754/511/23. 
Отже, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Цикл фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору № 014/53-05/73248 від 04 липня 2008 року та рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05.07.2010 у справі № 2-263/10 необхідно відмовити повністю за безпідставністю. 
Керуючись ст. 625 ЦК України, ст. 2, 3, 81, 89, 141, 263, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ТОВ «Цикл фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору № 014/53-05/73248 від 04 липня 2008 року та рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05.07.2010 у справі № 2-263/10. 
Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл фінанс», місцезнаходження: вул. Сікорського, 8, м. Київ, код ЄДРПОУ 43453613.
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Головуючий суддя І.Ю. Зейкан