ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року	Львів	Справа № 500/6843/24 пров. № А/857/7986/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Матковської З.М., Шевчук С.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року (суддя – Дерех Н.В., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складання повного рішення – 29.01.2025), 
в адміністративній справі №500/6843/24 за позовом ОСОБА_1 до 130 головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до 130 головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі – відповідач), в якому просила: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за 122 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 10.07.2024 року по 08.11.2024 року включно, обчислений шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати розрахунку при звільненні. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність 130 головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2024 по 08.11.2024. Зобов`язано 130 головний центр зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 10.07.2024 по 08.11.2024 у сумі 47498 (сорок сім тисяч чотириста дев`яносто вісім ) грн 26 коп. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань 130 головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. сплаченого судового збору. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що позов не відповідає вимогам п.11 ч.5 ст.160 КАС України, оскільки у провадженні Тернопільського окружного адміністративного суду перебуває справа №500/4435/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні. Наведене суперечить, зокрема ст.117 КЗпП України, оскільки за порушення трудових прав працівників при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку за декількома підставами, тобто не допускається подвійне стягнення середнього заробітку. Також вважає апелянт, що норми КЗпП, зокрема статті 116, 117 Кодексу, не можуть поширюватись на військовослужбовців та на правовідносини щодо проходження військової служби. Також звертає увагу апелянт на правомірність звільнення позивача, відсутність поновлення на посаді, своєчасність виплати грошового забезпечення, тому доводи позивача в частині виплати середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги є безпідставними. Крім цього, відповідач діяв у спосіб, визначений чинним законодавством. Також звертає увагу апелянт на практику Верховного Суду в частині застосування принципу співмірності при визначенні розміру компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. При цьому, наголошує апелянт на тому, що позивачем вже подано адміністративний позов до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за період з 24.02.2022 до 09.07.2024. Тому дана адміністративна справа може бути розглянута лише після прийняття рішення по справі №500/4435/24, а у разі часткового задоволення позовних вимог в справі №500/4435/24, середній заробіток може бути стягнутий за весь час затримки по день фактичного розрахунку, лише за шість місяців. Таким чином, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду від 29.01.2025 року у справі №500/6843/24 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову – відмовити повністю. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задоволити. 
Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 проходила військову службу у 130 головному центрі зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) та наказом начальника від 23.02.2022 року № 54-ОС звільнена з військової служби та виключена зі списків особового складу з 23.02.2022 року (а.с.14). 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.03.2024 у справі №500/7127/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024, позов задоволено повністю. Зокрема, зобов`язано 130 головний центр зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок ОСОБА_1 з 29.01.2020 по 23.02.2022 грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 № 294-IХ, Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15.12.2020 № 1082-ІХ, Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" від 02.12.2021 №1928-ІХ, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. 
08.11.2024 на виконання рішення суду у справі №500/7127/23 відповідачем перераховано позивачу кошти, які надійшли на його картковий рахунок в сумі 113550 грн 25 коп., що підтверджується банківською випискою від 09.11.2024, довідкою-розрахунком доплати грошового забезпечення від 15.01.2025 № 14 згідно рішення суду від 05.03.2024 у справі №500/7127/23, довідкою про доходи ОСОБА_1 від 15.01.2025 №15 (а.с.16, 41, 42). 
Позивач вважаючи, що має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2024 року по 08.11.2024 року звернулася до суду з цим позовом. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII). 
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Згідно із ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Частиною 2 ст.9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Відповідно до ч.3 ст.9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону. 
Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. 
Отже при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. 
Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. 
Судом першої інстанції вірно враховано, що водночас такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). 
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Відповідно до приписів ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. 
За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції до 18.07.2022, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». 
При цьому, колегія суддів враховує, що з моменту набрання чинності Законом №2352-IX 19.07.2022 - положення статті 117 КЗпП України у попередній редакції втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №3248-IV) та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України уже в редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України у попередній редакції Закону №3248-IV; у період з 19.07.2022 року - норми статті 117 КЗпП України у новій редакції Закону №2352-IX. 
За висновками Верховного Суду, сформульованими у постанові від 08.10.2025 по справі №489/6074/23, обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. 
Отже, у розглядуваній справі період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 охоплюється періодами з 24.02.2022 (позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 23.02.2022) до 18.07.2022, та з 19.07.2022 по 18.01.2023 включно (у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України). 
Судом першої інстанції було вірно встановлено та не заперечується сторонами по справі те, що позивача з 23.02.2022 було виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . Як уже зазначалося вище, 08.11.2024 відповідач на виконання рішення суду від 05.03.2024 у справі №500/7127/23 провів остаточний розрахунок з позивачем та перерахував на його картковий рахунок 115279,44 грн.. 
З урахуванням викладеного, період затримки розрахунку при звільненні позивача можна поділити на дві частини: з 24.02.2022 до 18.07.2022 (144 календарних дні) та з 19.07.2022 по 18.01.2023 (184 календарні дні, у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України). 
Колегія суддів також враховує, що оскільки грошове забезпечення не виплачене позивачу в день її виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, вона має право на виплату середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, з урахуванням меж, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України. 
Зі змісту позовних вимог у цій справі видно, що позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за 122 днів затримки повного розрахунку при звільненні, а саме, за період з 10.07.2024 року по 08.11.2024 року включно. 
Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що у провадженні Тернопільського окружного адміністративного суду перебувала справа №500/4435/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 щодо стягнення середнього заробітку у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні за період з 24.02.2022 по 09.07.2024. 
Так, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 у справі №500/4435/24 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність 130 головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано 130 головний центр зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 24.02.2022 по 09.07.2024 у сумі 110110 гривень 56 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2026 рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у справі №500/4435/24 скасовано та позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24743,14 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Тобто, у справі №500/4435/24 судом вирішено питання щодо права позивача ОСОБА_1 на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 24.02.2022 по 09.07.2024, який охоплює і період з 24.02.2022 по 18.01.2023. 
Як уже зазначалося вище, період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 охоплюється періодами з 24.02.2022 до 18.07.2022 (144 календарних дні) та з 19.07.2022 по 18.01.2023 (184 календарні дні, у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України). 
Період з 24.02.2022 по 09.07.2024 був предметом розгляду у адміністративній справі №500/4435/24, де адміністративний суд стягнув в користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 по 18.01.2023. 
У розглядуваній же справі №500/6843/24 предметом розгляду є питання щодо права позивача ОСОБА_1 на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 10.07.2024 року по 08.11.2024 року. 
Таким чином, із врахуванням наведених вище вимог статті 117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року) та фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до переконання про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 до 18.07.2022 (144 календарних дні) та з 19.07.2022 по 18.01.2023 (184 календарні дні). 
Тому, являються безпідставними позовні вимоги щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2024 по 08.11.2024. 
Відтак колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача у відповідній частині знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, а тому є підстави вважати помилковим висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.07.2024 по 08.11.2024 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за цей період. 
Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що у відповідності до вимог ст.317 КАС України є підставою для його скасування і прийняття нової постанови суду про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задоволити. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року в адміністративній справі №500/6843/24 за позовом ОСОБА_1 до 130 головного центру зв`язку, автоматизації та захисту інформації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – скасувати та ухвалити нову постанову. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	С. М. Шевчук