ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3308/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

секретар судового засідання (за доручення головуючої судді): Романенко Д.С.;
за участю представників сторін:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" - Оляш К.І.;
від Державного закладу "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського" - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"
на рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 (повний текст складено 20.01.2025)
по справі №916/3308/24
за позовом  Державного закладу "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" 
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 635 914,63 грн, 
про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки,
(суддя першої інстанції Желєзна С.П., дата та місце ухвалення рішення: 13.01.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса),

У липні 2024 року Державний заклад «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» (далі по тексту – Університет, Позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (далі по тексту – ТОВ «ООЕК», Відповідач) про визнання недійсними Додаткових угод №№1, 2 від 21.01.2021, №№3, 4, 5, 6, 7 від 31.08.2021, №№8, 9, 10 від 30.11.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020, укладеного між Сторонами, та стягнення з Відповідача надмірно сплачених коштів у розмірі 635914,63 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач стверджував, що укладення спірних угод відбулось із порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» у зв`язку зі збільшенням ціни за 1 кВт*год електричної енергії за одиницю товару з 1,788902377 грн з ПДВ до 4,15361 грн з ПДВ, тобто більше, ніж на 10 відсотків. На підтвердження власної позиції щодо застосування приписів п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» Позивач посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка наведена у постанові від 24.01.2024 по справі №922/2321/22. Університет також вважав, що опублікована на сайті ДП «Оператор ринку» інформація про коливання ціни, яка стала підставою для внесення змін до Договору №26296Б від 23.12.2020, не могла бути достатньою для укладення спірних правочинів.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 позов задоволено в повному обсязі; визнано недійсними Додаткові угоди №1 від 21.01.2021, №2 від 21.01.2021, №3 від 31.08.2021, №4 від 31.08.2021, №5 від 31.08.2021, №6 від 31.08.2021, №7 від 31.08.2021, №8 від 30.11.2021, №9 від 30.11.2021, №10 від 30.11.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії №26296Б від 23.12.2020, укладені між Державним закладом «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського» надмірно сплачені кошти у розмірі 635914,63 грн та судовий збір у розмірі 39 818,72 грн.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що укладання Додаткових угод відбулось із порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» під час укладення Додаткових угод №2-10 до Договору. 
Щодо Додаткової угоди №1, суд зазначив, що ТОВ «ООЕК» не було дотримано визначеного п. 13.2 Договором №26296Б від 23.12.2020 строку для застосування змін до Договору. Враховуючи відсутність в матеріалах справи докладної та аналітичної інформації на предмет необхідності підвищення ціни після укладення договору, надання ТОВ «ООЕК» лише інформації про порівняння середньозваженої ціни на ринку «на добу наперед» за першу та другу декаду січня 2021 року з вебсайту ДП «Оператор ринку», господарський суд дійшов висновку про укладення Додаткової угоди №1 від 21.01.2021 з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання угоди недійсною.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що набуті ТОВ «ООЕК» кошти є безпідставними та мають бути повернуті Позивачу відповідно до положень ч. 1 ст. 216, ч.1 ст. 1212, п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Крім того, суд, оцінивши надані Позивачем акти, в тому числі, акти, які не містять відомостей про обсяги поставленої електричної енергії, враховуючи відсутність заперечень Відповідача в частині обсягу поставленої електричної енергії, дійшов висновку, що обставина поставки Відповідачем Позивачу електричної енергії обсягом 515 742 кВт*год видається достатньо вірогідною.
З викладених обставин господарський суд, враховуючи поставку Відповідачем електричної енергії обсягом 515 742 кВт*год, вартість одиниці якої за умовами Договору №26296Б від 23.12.2020 становить 1,788902377 грн, дійшов висновку, що сума безпідставно набутих Відповідачем коштів становить 639761,15 грн (515 742 кВт/год *1,788902377 грн = 922612,10 грн; 1562373,25 грн - 922612,10 грн = 639761,15 грн), а тому, враховуючи межі позовних вимог, дійшов висновку про задоволення вимог Позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" грошових коштів у розмірі 635 914,63 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Державного закладу "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського" відмовити у повному обсязі. 
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме: ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 19, 13, 55, 131-1 Конституції України; п. 6 ч. 1 ст. 3, ст. 11, ч. 1-3 ст. 13, ст. 15, 16, 216, 217, 1212 Цивільного кодексу України; ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»; ч. 1, 4 ст. 7, п. 1 ч. 1 ст. 10, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Крім того, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме: ч. 1 ст. 86, ст. 236, п. 4 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідач стверджує про недоведеність Позивачем факту порушення, невизнання або оспорювання його прав в результаті укладення спірних угод, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні заявленого позову. 
На переконання Апелянта, суд першої інстанції виходив лише з того, що укладення оспорюваних Додаткових угод мало негативні наслідки для Позивача. Проте, такі негативні наслідки є результатом дій самого Позивача, який уклав оспорювані Додаткові угоди. У спірних правовідносинах Відповідач лише надав пропозиції щодо укладення Додаткових угод №№ 1-10, які самі по собі не створюють будь-яких прав та обов`язків для Позивача та не мали б негативних наслідків, якби Позивач такі пропозиції відхилив. 
Апелянт вважає, що суд першої інстанції повністю проігнорував доводи Відповідача, викладені у відзиві на позов стосовного того, що Позивачем не був доведений факт порушення його прав саме Відповідачем.
Крім того, як зазначає у своїй апеляційній скарзі Відповідач, Державний заклад "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського" звернувся за захистом інтересів держави, що суперечить приписам ст. 19, 131-1 Конституції України, ст. 216 Цивільного кодексу України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру». На переконання Апелянта, належним Позивачем у даній справі є Держаудитслужба.
При цьому, в силу приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», у випадку незвернення Держаудитслужби до суду із відповідним позовом задля захисту інтересів держави, такий позов може бути поданий прокурором. Тому, на переконання Відповідача, Університет не є належним Позивачем у спірних правовідносинах, а отже суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні позову.
ТОВ «ООЕК» наголошує, що Позивач не скористався своїм правом на відмову від підписання Додаткових угод, а, отже, звернення Позивача до суду з даним позовом свідчить про недобросовісність Університету, оскільки поведінка останнього не відповідає доктрині venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки). Крім того, Відповідач стверджує про недоведеність Позивачем порушення вимог законодавства при укладенні оспорюваних Додаткових угод, а також про можливість неодноразового збільшення ціни за одиницю товару до 10%.
Апелянт зазначає, що оскільки відсутні підстави для визнання Додаткової угоди №1 недійсною, суд першої інстанції мав здійснити перерахунок ціни позову за ціною, визначено сторонами в Додатковій угоді № 1, яка дорівнює: 568 785,45 грн. (515 742 кВт/год *1,926521014788 грн = 993 587,80 грн; 1 562 373,25 грн - 993 587,80 грн = 568 785,45 грн).
Необґрунтованими, на переконання Апелянта, є також висновки суду першої інстанції щодо невиконання ТОВ «ООЕК» обов`язку щодо повідомлення Споживача за 20 днів про зміну ціни Договору. Апелянт стверджує, що порушення Сторонами умов Договору не є підставою для визнання такого правочину недійсним, що прямо випливає зі змісту статей 203, 215 Цивільного кодексу України. А тому визнання Додаткових угод недійсним з підстав порушення Відповідачем приписів п. 13.2. Договору суперечить приписам статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Крім того, на думку Відповідача, застосовуючи до спірних правовідносин приписи ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції мав застосувати двосторонню реституцію. Проте, оскільки цього судом зроблено не було, підстави для застосування приписів ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України відсутні.
Апелянт також переконаний, що судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень цієї статті.
З огляду на наведене, Відповідач просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського» відмовити у повному обсязі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 по справі №916/3308/24.
10.03.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного закладу "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського" надійшов відзив на апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на його подання.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, Позивач зазначає, що Університет Ушинського як особа, яка самостійно провадить господарську діяльність в рамках отриманого фінансування та власних надходжень від господарської діяльності, та як сторона спірного Договору є належним Позивачем у даній справі, з огляду на що неможливо погодитися з доводами апеляційної скарги в цій частині.
Позивач зазначає, що при укладенні спірних Додаткових угод в 2021 році представники Університету, діючи добросовісно, також вважали цілком правомірним укласти декілька Додаткових угод, в кожній з яких ціна не буде перевищувати 10 % від попередньої ціни. Так само уклали Додаткові угоди в 2021 році і Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (справа №916/4982/23), і Національний університет Одеська юридична академія (справа №916/598/24). 
Водночас, після укладення спірних Додаткових угод це питання неодноразово розглядалося Касаційним господарським судом та, як зазначалося у позовній заяві, ним було неодноразово викладено правову позицію (постанови Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №908/653/22, від 07.09.2022 у справі №927/1058/21, від 22.06.2022 у справі №917/1062/21, від 07.12.2022 у справі №927/189/22), відповідно до якої метою передбаченого статтею 41 Закону № 922-VIII регулювання, а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору про закупівлю шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 %, є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. При цьому обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).
Позивач зазначає, що за наявності суперечок у тлумаченні норми закону навіть між вищими судами різних юрисдикцій, неможливо стверджувати в даному випадку про суперечливу поведінку Позивача, яка має бути покарана. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 по справі №916/3308/24 призначено на 28.04.2025 об 11-30 год.
23.04.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції по справі №916/3308/24 поза межами приміщення суду; розгляд справи №916/3308/24 призначено на 28.04.2025 об 11-30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON.
25.04.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про зупинення провадження у справі №916/3308/24 – задоволено; зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 по справі №916/3308/24 до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетичне партнерство" залишено без задоволення; постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 та рішення Господарського суду Сумської області від 26.06.2024 у справі № 920/19/24 залишено без змін.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 поновлено провадження по справі №916/3308/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 09.02.2026 о 12-30 год.
05.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного закладу "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського" надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.
19.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" надійшла заява про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 оголошено перерву у судовому засіданні до 10.02.2026 о 12-40 год.
10.02.2026 у судове засідання, з`явився представник Відповідача, який підтримав вимоги та доводи, викладені ним письмово. Представник Позивача у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином. 
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника Позивача, за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу та відзив на неї, заслухавши пояснення представника Відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2020 між Університетом (Споживач) та ТОВ «ООЕК» (Постачальник) було укладено Договір про закупівлю електричної енергії №26296Б, відповідно до п. 2.1 якого Постачальник продає Споживачу електричну енергію за кодом ДК 021:2015 09310000-5 Електрична енергія, а саме: електрична енергія (корпуси) для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії.
Згідно з п. п. 2.3, 2.4 Договору очікуваний загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік складає 794 608 кВт*год. (активна електрична енергія), згідно Додатку 3 «Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії Споживачу». Строк постачання електричної енергії з 01.01.2021 по 31.12.2021.
Відповідно до п. 5.2 Договору загальна ціна цього Договору складає 1421476,14 грн. Ціна за одиницю товару (електричної енергії) зазначена у Додатку 2 «Комерційна пропозиція ПВЦ індивідуальна комерційна пропозиція» до цього Договору.
За змістом п. 5.3 Договору зміна ціни за одиницю товару (електричної енергії) може відбуватися відповідно до умов от. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» за умови, що зазначені зміни не призведуть до збільшення ціни Договору, визначеної в п. 5.2. Договору. Істотні умови цього Договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань Сторонами в повному обсязі крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, шо така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в Договорі про закупівлю. У цьому випадку зміна ціни за одиницю здійснюється на таких умовах: Постачальник письмово звергається до Споживача щодо зміни ціни за одиницю товару. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується відомостями про середньозважену ціну купівлі-продажу електричної енергії на РДП у відповідному місяці з офіційного сайту Оператора ринку, що створений та діє відповідно до розділу VII Закону України «Про ринок електричної енергії», а також може підтверджуватись довідками відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни на ринку з обов`язковим врахуванням середньозваженої ціну купівлі- продажу електричної енергії на РДП саме у відповідному місяці. Довідки або висновки, шо враховують показники внутрішньодобового ринку, а також середньозважену ціну за окрему декаду або 20 днів розрахункового місяця не є належним підтвердженням факту коливання ціни товару на ринку. У разі виникнення необхідності у подальшій зміні ціни товару виключно відносно попередньої зміни ціни, наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується виключно в той же спосіб, що зазначений раніше у цьому пункті.
Ціна за 1 кВт/год електричної енергії може були змінена з першого числа розрахункового місяця, у якому відбудуться такі зміни, що буде відображено в додатковій угоді до договору за згодою сторін (п. 5.4 Договору).
Відповідно до п. 5.6 Договору приймання - передача електричної енергії, поставленої Постачальником та прийнятої Споживачем у розрахунковому періоді оформлюється шляхом підписання сторонами щомісячних актів приймання-передачі, які є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.
Згідно з п. 13.2 Договору Постачальник має повідомити Споживача про намір внесення будь-яких змін до умов Договору не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право Споживача розірвати Договір. Постачальник зобов`язаний повідомити Споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію Договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації Постачальнику, якщо Споживач не приймає нові умови.
Листом від 18.01.2021 ТОВ «ООЕК» запропонувало Позивачу укласти Додаткову угоду №1 до Договору №26296Б від 23.12.2020 у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку. При цьому, Відповідачем було повідомлено Позивача, що у випадку незгоди із пропозицією щодо внесення зазначених змін до Договору, Споживач має право розірвати Договір без оплати передбачених Договором штрафних санкцій.
Листом від 18.01.2021 ТОВ «ООЕК» запропонувало позивачу укласти Додаткову угоду №2 до Договору №26296Б від 23.12.2020 у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку. При цьому, Відповідачем було повідомлено Позивача, що у випадку незгоди із пропозицією щодо внесення зазначених змін до договору, Споживач має право розірвати Договір без оплати передбачених Договором штрафних санкцій.
21.01.2021 між Університетом та ТОВ «ООЕК» було укладено Додаткову угоду №1 до Договору №26296Б від 23.12.2020, за змістом п. 1 якої Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості Договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 1,926521014788 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,321086835798 грн.
Крім того, Додатковою угодою №1 від 21.01.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 737 846 кВт*год, викладено додатки до Договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.01.2021.
21.01.2021 між Університетом та ТОВ «ООЕК» було укладено Додаткову угоду №2 до Договору №26296Б від 23.12.2020, за змістом п. 1 якої Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості Договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 2,0779015162668 грн, в т.ч. ІІДВ 20% - 0,3463169193778 грн.
Додатковою угодою №2 від 21.01.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 684 092 кВт*год, викладено додатки до Договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.01.2021.
31.08.2021 між Університетом та ТОВ «ООЕК» було укладено Додаткову угоду №3 до Договору №26296Б від 23.12.2020, за змістом п. 1 якої Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості Договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 2,24442006789348 грн., в т.ч ПДВ 20% - 0,37407001131558 грн.
Додатковою угодою №3 від 31.08.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 636 830 кВт*год, викладено додатки до Договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.01.2021.
31.08.2021 між Університетом та ТОВ «ООЕК» було укладено Додаткову угоду №4 до Договору №26296Б від 23.12.2020, за змістом п. 1 якої Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості Договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 2,4275838 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,4045973 грн.
Додатковою угодою №4 від 31.08.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 592 332 кВт*год, викладено додатки до Договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.01.2021.
31.08.2021 між Університетом та ТОВ «ООЕК» було укладено Додаткову угоду №5 до Договору №26296Б від 23.12.2020, за змістом п. 1 якої Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості Договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 2,67034218 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,44505703 грн.
Додатковою угодою №5 від 31.08.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 562 916 кВт*год, викладено додатки до Договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.08.2021.
31.08.2021 між Університетом та ТОВ «ООЕК» було укладено Додаткову угоду №6 до Договору №26296Б від 23.12.2020, за змістом п. 1 якої Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості Договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 2,937376398 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,489562733 грн.
Додатковою угодою №6 від 31.08.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 536 175 кВт*год, викладено додатки до Договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.08.2021.
31.08.2021 між Університетом та ТОВ «ООЕК» було укладено Додаткову угоду №7 до Договору №26296Б від 23.12.2020, за змістом п. 1 якої Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості Договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 3,11361898188 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,51893649698 грн.
Додатковою угодою №7 від 31.08.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 521 038 кВт*год, викладено додатки до Договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.08.2021.
30.11.2021 між Університетом та ТОВ «ООЕК» було укладено Додаткову угоду №8 до Договору №26296Б від 23.12.2020, за змістом п. 1 якої Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості Договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 3,43337 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,57223 грн.
Додатковою угодою №8 від 30.11.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було викладено додатки до Договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 10.10.2021.
30.11.2021 між Університетом та ТОВ «ООЕК» було укладено Додаткову угоду №9 до Договору №26296Б від 23.12.2020, за змістом п. 1 якої Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості Договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 3,77635 грн, в т.ч. ІІДВ 20% - 0,62939 грн.
Додатковою угодою №9 від 30.11.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було викладено додатки до Договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 10.10.2021.
30.11.2021 між Університетом та ТОВ «ООЕК» було укладено Додаткову угоду №10 до Договору №26296Б від 23.12.2020, за змістом п. 1 якої Сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості Договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 4,15361 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,69227 грн.
Додатковою угодою №10 від 30.11.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було викладено додатки до Договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 10.10.2021.
Додаткові угоди №3-10 до Договору №26296Б від 23.12.2020 також були укладені між Сторонами після направлення ТОВ «ООЕК» відповідних пропозицій з наданням інформації з вебсайту ДП «Оператор ринку».
На виконання зобов`язань за Договором №26296Б від 23.12.2020 між Сторонами по справі було підписано Акти приймання-передачі електричної енергії за період з січня 2021 року до січня 2022 року на загальну суму 1 562 373,25 грн, обсяг поставленої Університету електричної енергії становив 458 737 кВт*год. Обсяг поставленої у лютому 2021 року та у червні 2021 року електричної енергії у акті №2 від 04.03.2021 та у акті №6 від 14.07.2021 не вказаний.
Згідно розрахунку Позивача обсяг поставленої Відповідачем Університету електричної енергії становив 515 742 кВт*год на загальну суму 1 562 372,93 грн, вартість якої була оплачена Позивачем у повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по рахунку Університету. Разом з тим, згідно даних реєстру платіжних доручень за період з 01.01.2021 до 23.02.2022, який також був наданий Позивачем, сума перерахованих на рахунок Відповідача коштів становить 1 562 373,25 грн.
04.03.2024 Південний офіс Держаудитслужби звернувся до Університету із запитом про надання пояснень, а саме інформації про осіб, відповідальних за укладання Додаткових угод до Договору №26296Б від 23.12.2020, які були укладені з порушенням вимог ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Предметом заявлених Університетом позовних вимог є вимоги до ТОВ «ООЕК» про визнання недійсними Додаткових угод №1-10 до Договору №26296Б від 23.12.2020 та стягнення з Відповідача надмірно сплачених коштів у розмірі 635 914,63 грн.
В обґрунтування заявленого позову Позивач посилався на укладення спірних угод з порушенням вимог чинного законодавства, що мало наслідком безпідставне перерахування коштів, виділених Позивачу з Державного бюджету.
Як зазначалось раніше, рішенням Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 позов задоволено в повному обсязі; визнано недійсними Додаткові угоди №1 від 21.01.2021, №2 від 21.01.2021, №3 від 31.08.2021, №4 від 31.08.2021, №5 від 31.08.2021, №6 від 31.08.2021, №7 від 31.08.2021, №8 від 30.11.2021, №9 від 30.11.2021, №10 від 30.11.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії №26296Б від 23.12.2020, укладені між Державним закладом «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського» надмірно сплачені кошти у розмірі 635 914,63 грн та судовий збір у розмірі 39 818,72 грн.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
По-перше, судова колегія, дослідивши доводи Відповідача про те, що Позивач у даній справі не є належним, відхиляє такі доводи з огляду на наступне.
Відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. 
Оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Такий висновок зробила колегія суддів Касаційного господарського суду у постанові 19.09.2023 у справі № 910/19668/21, на яку, між іншим, посилається Апелянт в апеляційній скарзі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 зазначила, що оскільки позовну вимогу про визнання недійсним правочину вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути Позивачем (пункт 38).
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державний заклад "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського" є юридичною особою – закладом освіти, самостійним учасником господарських відносин, який має право укладати від власного імені договори, а відтак і має право на їх оспорення в судовому порядку, як сторона правочину.
З огляду на наведене, Державний заклад "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського" як особа, яка самостійно провадить господарську діяльність в рамках отриманого фінансування та власних надходжень від господарської діяльності, та як сторона спірного договору є належним Позивачем у даній справі, з огляду на що неможливо погодитися з доводами апеляційної скарги в цій частині.
Щодо суті спору і доводів апеляційної скарги, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади визначені положеннями Закону України «Про публічні закупівлі» № 922-VIII від 25.12.2015 (з наступними змінами та доповненнями, в редакції чинній, на дату укладення спірних угод, далі - Закон України «Про публічні закупівлі»).
Згідно з ч. статті 3 Закону № 922-VIII відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
Відповідно до п. 6, 18 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару. Переможець процедури закупівлі - учасник, тендерна пропозиція якого відповідає всім критеріям та умовам, що визначені у тендерній документації, і визнана найбільш економічно вигідною, та якому замовник повідомив про намір укласти договір про закупівлю, або учасник, якому замовник повідомив про намір укласти договір про закупівлю за результатами застосування переговорної процедури закупівлі.
Статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: 1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням. Учасники (резиденти та нерезиденти) всіх форм власності та організаційно-правових форм беруть участь у процедурах закупівель/спрощених закупівлях на рівних умовах. Замовники забезпечують вільний доступ усіх учасників до інформації про закупівлю, передбаченої цим Законом. Замовники не мають права встановлювати жодних дискримінаційних вимог до учасників.
В силу вимог ч. 1, 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону № 922-VIII). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції, чинній на дату укладення Додаткових угод №1-2) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
26.06.2021 набрав чинності Закон №1530-IX від 03.06.2021, яким було викладено п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» в новій редакції.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції Закону №1530-IX від 03.06.2021) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. 
24.01.2024 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.
У пунктах 88– 90 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2024 у справі №922/433/22, від 01.10.2024 у справі №918/779/23, від 06.02.2025 у справі №910/5182/24, від 18.02.2025 у справі №925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару – не більше 10% від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.
Згідно з положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов:
– збільшення ціни за одиницю товару до 10 %;
– збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;
– така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
– така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;
– обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
До того ж застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція "не частіше ніж один раз на 90 днів" фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару – не більше 10 %.
Законом № 1530-ІХ внесено зміни до Закону № 922-VIII (у редакції Закону
№ 114-ІХ) та викладено пункт 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону в такій редакції: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, – не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії".
Внесеними Законом № 1530-IX змінами у першому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII слова "підписання договору про закупівлю" замінені словами "підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", а друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного". Ці зміни полягали, зокрема, у корегуванні обмеження щодо мінімального 90-денного строку змін до ціни за одиницю товару після підписання договору про закупівлю. Водночас порогове значення у 10 % залишилося незмінним і застосовується й надалі.
На відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII у редакції Закону № 114-ІХ, який урегульовував можливість збільшення ціни за одиницю товару не частіше ніж один раз на 90 днів лише з моменту підписання договору про закупівлю, положеннями цього пункту в редакції Закону № 1530-IX визначено, що строк зміни умов договору може відраховуватись як з моменту підписання договору, так і з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Тобто редакцією цієї норми законодавець передбачив лише можливість внесення зміни до ціни договору неодноразово: вперше – один раз у перші 90 днів з дня підписання договору; другий і подальші рази – один раз на 90 днів, які починаються з моменту останньої зміни ціни.
Додатково на підтвердження зазначеного свідчить зміст пояснювальної записки до проєкту Закону №1530-IX (див.://itd.rada.gov.ua/billinfo/Bills/pubFile/634356), згідно з якою метою його прийняття було завершити реформу органу оскарження у сфері публічних закупівель, що відповідно дозволяє стверджувати, що подібні зміни вочевидь не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель (виконавцям) після підписання договору збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.
Іншими словами, зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, внесені Законом №1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару – 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.
Водночас, пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII як у редакції, викладеній Законом №114-ІХ, так і в редакції, викладеній Законом №1530-ХІ, однаково передбачено, що такі обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII у редакції Закону №1530-ХІ не містять змін щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару, погодженої сторонами договору закупівлі, визначеної попередньою редакцією цієї норми на рівні не більше 10 %. У будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10 % ціни, встановленої в договорі закупівлі.
Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII унормовано на рівні не більше 10 %.
До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.
Як було встановлено судом раніше, за змістом Договору про закупівлю №26296Б від 23.12.2020 ТОВ «ООЕК» зобов`язалось поставити Університету електричну енергію обсягом 794 608 кВт*год, вартість якої на дату укладення Договору становила 1421476,14 грн з ПДВ. Таким чином, за умовами договору ціна 1 кВт*год на дату укладення Договору складала 1,788902377 грн (1421476,14 грн з ПДВ /794 608 кВт*год = 1,788902377 грн).
В подальшому між сторонами по справі було укладено 10 спірних угод, якими збільшено вартість 1 кВт з 1,788902377 грн до 4,15361 грн.
Разом з тим, враховуючи вимоги п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України „Про публічні закупівлі”, а також беручи до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, апеляційний суд звертає увагу, що законодавчо встановлено заборону вносити зміни до договору, в результаті яких ціна товару може збільшитись більш ніж на 10 відсотків, як на дату укладення Додаткових угоди №1-2, так і на дату укладення Додаткових угод №3-10.
Таким чином, ТОВ «ООЕК» могло звернутися до Університету із пропозицією про збільшення ціни за 1 кВт, вартість якого у Договорі №26296Б від 23.12.2020 становила 1,788902377 грн, лише на 0,1788902377 грн, тобто до 1,9677926147 грн. Проте, в результаті укладення спірних угод ціна була поступово збільшена до 4,15361 грн.
З огляду на наведене, судова колегія доходить висновку про наявність порушення вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» під час укладення Додаткових угод №2-10 до Договору.
З приводу Додаткової угоди № 1 Скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково визнав її недійсною з підстав її невідповідності п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, проте судова колегія відхиляє такі доводи Апелянта з огляду на наступне.
Судовою колегією встановлено, що Додатковою угодою №1 від 21.01.2021 до Договору №26296Б від 23.12.2020 Сторонами було збільшено ціну за одиницю товару до 1,926521014788 грн, що не перевищувало 10% від ціни за одиницю товару.
Поряд з цим, згідно з п. 13.2 Договору №26296Б від 23.12.2020 Постачальник має повідомити про намір внесення будь-яких змін до умов Договору Споживача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право Споживача розірвати договір. Постачальник зобов`язаний повідомити Споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації Постачальнику, якщо Споживач не приймає нові умови.
Проте ТОВ «ООЕК» не було дотримано визначеного п. 13.2 Договором №26296Б від 23.12.2020 строку для застосування змін до Договору.
За змістом п. 5.3 Договору №26296Б від 23.12.2020 зміна ціни за одиницю товару (електричної енергії) може відбуватися відповідно до умов от. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» за умови, що зазначені зміни не призведуть до збільшення ціни договору, визначеної в п. 5.2. Договору. Істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, шо така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. У цьому випадку зміна ціни за одиницю здійснюється на таких умовах: Постачальник письмово звергається до Споживача щодо зміни ціни за одиницю товару. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується відомостями про середньозважену ціну купівлі-продажу електричної енергії на РДП у відповідному місяці з офіційного сайту Оператора ринку, що створений та діє відповідно до розділу VII Закону України «Про ринок електричної енергії», а також може підтверджуватись довідками відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни на ринку з обов`язковим врахуванням середньозваженої ціни купівлі- продажу електричної енергії на РДП саме у відповідному місяці. Довідки або висновки, шо враховують показники внутрішньодобового ринку, а також середньозважену ціну за окрему декаду або 20 днів розрахункового місяця не є належним підтвердженням факту коливання ціни товару на ринку. У разі виникнення необхідності у подальшій зміні ціни товару виключно відносно попередньої зміни ціни, наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується виключно в той же спосіб, що зазначений раніше у цьому пункті.
Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (означена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/1580/18, від 02.12.2020 у справі №913/368/19, від 11.05.2023 у справі №910/17520/21).
Судова колегія звертає увагу, що сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне за собою підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору, оскільки умовою підвищення ціни є неможливість спрогнозувати таке підвищення та закласти відповідні ризики при формуванні тендерної пропозиції. Зазначене є особливо актуальним у тому випадку, якщо коливання цін на товар обумовлюється його сезонним характером або у випадку, коли за умовами тендерної документації товар повинен бути наявним у постачальника.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, – як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Законом №922-VIII не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 916/747/24).
Судова звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня доповідна та аналітична інформація на предмет необхідності підвищення ціни після укладення Договору, а надання ТОВ «ООЕК» лише інформації про порівняння середньозваженої ціни на ринку «на добу наперед» за першу та другу декаду січня 2021 року з вебсайту ДП «Оператор ринку», свідчить про укладення Додаткової угоди №1 від 21.01.2021 з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання такої угоди недійсною.
Судова колегія відхиляє доводи Апелянта про недоведеність Позивачем факту порушення, невизнання або оспорювання його прав в результаті укладення спірних угод, оскільки правовим наслідком укладенні спірних угод стало зменшення обсягу закупівлі та збільшення ціни за одиницю товару, яке, в свою чергу, мало наслідком понесення Позивачем витрат, які не мали бути понесені Університетом у випадку оплати електричної енергії за ціною, яка була визначена під час укладення Договору.
Крім того, колегія суддів відхиляє посилання ТОВ «ООЕК» на недобросовісність поведінки Університету, оскільки згода Позивача на укладення спірних угод не може бути способом уникнення від можливих наслідків у вигляді визнання угод недійсними та необхідності повернення коштів.
У контексті наведеного, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частина перша статті 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до Відповідача. Підстава позову – це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Захист цивільних прав – це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право (пункт 5.2 постанови Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №910/18962/20).
Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення Позивачем відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права Відповідачем (пункти 27 та 29 постанови Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №916/1813/16).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.
Тлумачення пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (подібна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 у справі №185/446/18, від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/9397/20, від 10.04.2019 у справі №390/34/17).
Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує, що Позивач, підписуючи оспорювані Додаткові угоди, сприймав надані Відповідачем докази документального підтвердження для зміни ціни у Договорі про закупівлю як достатню для обох сторін підставу для збільшення ціни товару у відповідності до пункту 2 частини п`ятої статті 41 України «Про публічні закупівлі» та пункту 13.2. договору.
Водночас, позов у даній справі подано державною установою з метою усунення порушень, які були виявлені Південним офісом Держаудитслужби, після чого останній звернувся до Університету із запитом про надання пояснень, а саме інформації про осіб, відповідальних за укладання Додаткових угод до Договору №26296Б від 23.12.2020, які були укладені з порушенням вимог ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
У зв`язку з наведеним, відсутні підстави вважати, що поведінка Позивача, яка полягає у підписанні оспорюваних додаткових угод, а в подальшому – заперечення їх дійсності, є недобросовісною та суперечливою.
Апеляційний суд також відхиляє аргументи скаржника щодо підписання Додаткових угод за взаємною згодою сторін у відповідності до приписів статей 632, 651 Цивільного кодексу України, статті 188 Господарського кодексу України, адже такі доводи не спростовують висновки суду про укладення Додаткових угод з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель.
Судова колегія вважає, що Апелянтом не доведено наявності суперечливої поведінки Позивача при укладанні Додаткових угод, оскільки, як зазначає сам Позивач, до моменту вказівки Державної аудиторської служби про невідповідність додаткових вимог чинному законодавству, Позивач вважав цілком правомірним укладання Додаткових угод, в кожній з яких ціна не буде перевищувати 10 % від попередньої ціни.
Судом апеляційної інстанції також відхиляються доводи ТОВ «ООЕК» про недоведеність Позивачем існування підстав для визнання недійсними додаткових угод у повному обсязі, оскільки основною та єдиною підставою для укладання спірних угод була зміна ціни за одиницю товару.
Оскільки зміни, передбачені вказаними угодами, пов`язані саме зі зміною ціни за одиницю товару, місцевий господарський правильно вказав, що вони мають бути визнані недійсними саме в повному обсязі.
Так, правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені статтею 217 Цивільного кодексу України, згідно з якою недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Стаття 180 Господарського кодексу України визначає, що істотними умовами договору, без погодження яких укладення господарського договору неможливе, є предмет, ціна та строк дії договору (частина третя статті 180 Господарського кодексу України).
У постанові Верховного Суду від 30.05.2024 у справі №916/3015/23 щодо подібних правовідносинах, вказано на те, що ціна товару є істотною умовою договору та додаткових угод до нього, а тому оспорювані додаткові угоди можуть бути визнанні судом недійсними лише в повному обсязі.
У даному випадку ціна товару є істотною умовою Договору та Додаткових угод до нього, а тому оспорюванні правочини судом першої інстанції правомірно визнано недійними в повному обсязі.
Щодо доводів Апелянта про те, що судом помилково застосовано до спірних правовідносин ст. 1212 Цивільного кодексу України, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19 в процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що активна роль суду проявляється, зокрема, в самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між Позивачем та Відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду, на переконання Великої Палати Верховного Суду, носить імперативний характер.
Зважаючи на наведену правову позицію, колегія суддів наділена повноваженнями самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин, зокрема, шляхом вирішення питання застосування до спірних правовідносин відповідних норм права.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Недійсність спірних додаткових угод не означає відсутність між сторонами договірних відносин, адже відносини між ними врегульовані договором, тобто зобов`язання є договірними (подібні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 13.07.2021 у справі №927/550/20, від 18.06.2021 у справі №927/491/19).
Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц виснувала про те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння Відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Частиною 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України врегульовано, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 задовольняючи позов в частині стягнення коштів, керувалася, зокрема, положеннями ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 1212, п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України. При цьому, Велика Палата Верховного Суду, зважаючи на те, що оспорювані додаткові угоди є недійсними і не породжують правових наслідків, правовідносини між Позивачем-2 і Відповідачем щодо ціни електричної енергії за одиницю товару мали регулюватись договором, Позивач-2 сплатив Відповідачеві вартість електричної енергії згідно з ціною, визначеною у додаткових угодах, дійшла висновку, що грошові кошти в сумі, заявленій до стягнення, є такими, що були безпідставно одержані Відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому Відповідач зобов`язаний їх повернути Позивачу-2, що відповідає приписам ст. ст. 216, 1212 Цивільного кодексу України.
Враховуючи те, що заявлені Університетом позовні вимоги про визнання Додаткових угод №1-10 до Договору №26296Б від 23.12.2020 недійсними підлягають задоволенню, тому є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що набуті ТОВ «ООЕК» кошти є безпідставними, підстава їх набуття відпала, а тому вони мають бути повернуті Позивачу відповідно до положень ч. 1 ст. 216, ч.1 ст. 1212, п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
З урахуванням наведеного, судова колегія відхиляє доводи Апелянта стосовно безпідставності застосування судом до спірних правовідносин положень ст.1212 Цивільного кодексу України, оскільки Додаткові угоди, на підставі яких було сплачено кошти Позивачем, визнано судом недійсними.
Позиція щодо застосування у даному спірному випадку саме ст. 216, 1212 Цивільного кодексу України для стягнення коштів, є сталою.
Згідно відомостей, зазначених у актах приймання-передачі електричної енергії, обсяг поставленої Університету електричної енергії становить 458 737 кВт*год. При цьому, два акта не містять відомостей про обсяги поставленої електричної енергії. Разом з цим, за твердженням Позивача, обсяг поставленої йому Відповідачем електричної енергії становить 515 742 кВт*год на загальну суму 1 562 372,93 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 по справі №916/3027/21 наголосила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
З урахуванням наверненого, а також відсутності заперечень Відповідача в частині обсягу поставленої електричної енергії, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що обставина поставки Відповідачем Позивачу електричної енергії обсягом 515 742 кВт*год видається достатньо вірогідною.
Отже, враховуючи поставку Відповідачем електричної енергії обсягом 515 742 кВт*год, вартість одиниці якої за умовами Договору №26296Б від 23.12.2020 становить 1,788902377 грн, судова колегія дійшла висновку, що сума безпідставно набутих Відповідачем коштів становить 639 761,15 грн (515 742 кВт/год *1,788902377 грн = 922 612,10 грн; 1 562 373,25 грн - 922 612,10 грн = 639 761,15 грн).
При цьому, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених Університетом позовних вимог у цій частині шляхом присудження до стягнення з ТОВ «ООЕК» грошових коштів у розмірі 635914,63 грн, тобто у межах заявлених позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що доводи Апелянта не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та спростовуються викладеними вище висновками суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи; обставини, які мають значення по справі, судом установлені правильно. Порушень норм матеріального та процесуального права апеляційним господарським судом не встановлено.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 по справі №916/3308/24 за наведених Апелянтом доводів та мотивів апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
По справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Відповідно до ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 по справі №916/3308/24 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін. 
З огляду на те, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури задоволенню не підлягає, судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на Апелянта. 
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В: 

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 по справі №916/3308/24 - залишити без задоволення,
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 по справі №916/3308/24 залишити без змін.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено на підписано 16.02.2026 року.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва 

А.І. Ярош