Дата документу 11.02.2026 Справа № 336/1368/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/1368/23    Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/73/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Полякова О.З.
при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Алекс» про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою та витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона є донькою ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
29.05.2017 року між ОСОБА_2 та ФГ «Алекс» був укладений договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо земельної ділянки площею 3,5156 га за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, Нестерянська сільська рада.
ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом набула право власності на зазначену земельну ділянку у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2021 року. 
ОСОБА_1 вважає, що умови договору від 29.05.2017 року суперечать чинному законодавству України, а саме в частині строку дії договору, який визначений у 100 років, що перевищує максимально допустимий строк, а також в частині безоплатності права користування. Відповідач користується земельною ділянкою в комерційних цілях, здійснює господарську діяльність, отримує дохід. Однак, вона жодного разу не отримала плати від ФГ «Алекс» за користування належною їй на праві власності земельною ділянкою.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд: розірвати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 29 травня 2017 року, що укладений між ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Алекс», витребувати у Фермерського господарства «Алекс» земельну ділянку площею 3,5156 га, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, Нестерянська сільська рада, та передати їй земельну ділянку відповідно до акту прийому-передачі межових знаків меж вказаної земельної ділянки; стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Алекс» про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою та витребування земельної ділянки залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що договір повинен відповідати чинному законодавству, інакше він є незаконним. Вказує, що її права порушені, оскільки ні вона, ні її покійний батько не отримували коштів за договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), та строк, на який він укладений (100 років), перевищує середній вік життя людини. В оскаржуваному рішенні міститься висновок, що договір не можна вважати повністю безоплатним, оскільки за умовами договору відповідач має сплачувати земельний податок та інші платежі, які належить сплачувати власнику землі. Разом із тим, оплата податків не є платою за користування, а відноситься до інших платежів, встановлених законом. Крім того, відповідач не надав підтвердження оплати податків. Також скаржник зверталась до відповідача із заявою про розірвання договору, який не відповідає чинному законодавству.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
За нормами ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Філіповської В.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволення позову, суд першої інстанції виходив із відсутності істотних порушень, які б були допущені при укладенні договору або виконанні обов`язків за цим договором, та які б були підставою для його розірвання.
Проте, в повній мірі погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.
Як вбачаєтьсяз матеріалів справи та встановлено судом, згідно із державним актом на право власності на землю ОСОБА_2 на підставі рішення Нестерянської сільської ради № 7 від 19.09.2001 року передано у власність земельну ділянку площею 3,52 га, розташовану на території Нестерянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
29.05.2017 року ОСОБА_2 уклав із ФГ «Алекс» договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), за умовами якого ОСОБА_2 передав ФГ «Алекс» право володіння та цільового використання земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 3,5156 га, розташованої на території Нестерянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. 
Зазначений договір зареєстрований 26.06.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до розділу 2 договору передача емфітевтичного права здійснюється безкоштовно. Користування емфітевтичним правом є безоплатним. Власник уповноважує емфітевта в передбачений законодавством термін розраховувати та сплачувати земельний податок та інші платежі, які належить сплачувати власнику землі.
Пунктом 3.1 договору визначено, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на 100 років.
Підстави для припинення дії та розірвання договору визначені розділом 5 договору.
Так, пунктом 5.2 договору передбачено, що договір може бути розірвано: за взаємною згодою сторін; за рішенням суду у випадках, передбачених чинним законодавством України.
Згідно акту приймання-передачі земельної ділянки від 29.05.2017 року, земельна ділянка, кадастровий номер 2323983300:03:004:0121, 29.05.2017 року була передана у придатному для її цільового використання стані.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2021 року ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку площею 3,5156 га, кадастровий номер земельної ділянки 2323983300:03:004:0121, яка розташована на території Нестерянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.
У червні 2021 року ОСОБА_1 зверталася до ФГ «Алекс» із письмовою заявою про припинення дії договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та передання їй земельної ділянки, однак письмової відповіді не отримала, доказів протилежного матеріали справи не містять.
Плати за користування земельною ділянкою ОСОБА_1 жодного разу не отримувала, що визнається сторонами.
Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що її права порушені. Так, вона набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення в порядку спадкування за законом після смерті батька, проте, вона не отримує жодних коштів за договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), та строк, на який він укладений, становить 100 років, тому просила суд розірвати вказаний договір, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Алекс», витребувати у відповідача земельну ділянку, та передати її позивачу шляхом передачі відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У пункті 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). 
Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України.
Згідно зі статтею 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2024 року у справі № 518/520/20 (провадження № 61-15357св23) зроблено висновок, що по своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; емфітевзис має своїм об`єктом визначену річ - земельну ділянку. Емфітевзис є правом абсолютним і як здійснюється його носієм проти кожної особи, включно з власником відповідної ділянки. Обмеженість емфітевзису полягає лише в тому, що це право на чуже майно; емфітевзис характеризується спеціальною метою його встановлення - користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Через об`єктивну тривалість реалізації такої мети емфітевзис є правом довгостроковим; емфітевзис є не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності; емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Підстави припинення речових прав на чуже майно визначаються лише законом. Договором про встановлення емфітевзису не можуть бути встановлені підстави припинення емфітевзису, що не передбачені як такі законом. 
Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень статті 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом. Тому загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у стаття 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як речового права, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису. Самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.01.2025 року по справі № 390/25/22).
Щодо посилання ОСОБА_1 на те, що строк, на який укладений договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), становить 100 років, а тому суперечить чинному законодавству, колегія суддів зазначає наступне.
Правовідносини користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб на день укладення договору між спадкодавцем ОСОБА_2 та відповідачем ФГ «Алекс» - 29.05.2017 року були врегульовані положеннями Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України.
Відповідно до норм частини першої статті 408 ЦК України в редакції, яка діяла на момент укладення договору 29.05.2017 року, строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором, і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років.
Згідно положень частин першої, четвертої статті 102-1 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла на момент укладення договору 29.05.2017 року, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.
Строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб або для забудови не може перевищувати 50 років.
При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» від 10.07.2018 № 2498-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2019 року, частину четверту статті 102-1 Земельного кодексу України викладено в наступній редакції: строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років.
Отже, з 01 січня 2019 року строк користування земельною ділянкою приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не може перевищувати 50 років.
Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами по справі, договір між спадкодавцем ОСОБА_2 та відповідачем ФГ «Алекс» укладено 29 травня 2017 року. При цьому, державна реєстрація речового права за ФГ «Алекс» проведена 26 червня 2017 року, тобто до набрання чинності Законом України № 2498-VIII від 10 липня 2018 року.
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що станом на день укладення договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 29 травня 2017 року законодавством не було визначено обмежень у тривалості строку дії договору емфітевзису, предметом якого є земельна ділянка приватної власності, дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що спірний договір був укладений сторонами з дотриманням норм чинного на час його укладення законодавства.
В цій частині суд правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, судом доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.
Крім того, ОСОБА_1 посилалася і на те, що вона не отримує жодної плати за користування земельною ділянкою за договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).
Стосовно цих посилань ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення правовідносин
У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору та визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За загальними правилами договори укладаються сторонами цивільних правовідносин, різновидами яких є правовідносини, які виникають з договорів про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), на принципах рівності сторін, свободи договору та урахування обов`язкових вимог щодо такого виду договорів та зазначенням його істотних умов і у відповідній формі.
Згідно з частинами першою, другою статті 407 ЦК України в редакції, яка діяла на момент укладення договору 29.05.2017 року, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.
Відповідно до частини першої, другої статті 409 ЦК України в редакції, яка діяла на момент укладення договору 29.05.2017 року, визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від землекористувача використання її за призначенням, встановленим у договорі.  Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. 
Відповідно до статті 412 ЦК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю.
Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.
За змістом частини шостої статті 102-1 ЗК України, статті 409 ЦК України в редакції, яка діяла на момент укладення договору 29.05.2017 року, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняються в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб; 4) невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років; 5) припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства).
Як зазначалось вище, пунктом 5.2 договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) передбачено, що договір може бути розірвано: за взаємною згодою сторін; за рішенням суду у випадках, передбачених чинним законодавством України.
Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. 
Як зазначалося вище, відповідно до розділу 2 договору передача емфітевтичного права здійснюється безкоштовно. Користування емфітевтичним правом є безоплатним. Власник уповноважує емфітевта в передбачений законодавством термін розраховувати та сплачувати земельний податок та інші платежі, які належить сплачувати власнику землі.
Таким чином, строк і порядок оплати договором емфітевзису не визначено.
Відповідач не надав суду доказів сплати жодних коштів за користування земельною ділянкою з моменту укладення договору до теперішнього часу.
Отже, ОСОБА_1 ставши у 2021 році у порядку спадкування власником земельної ділянки, не одержує жодної плати за час користування відповідачем земельною ділянкою та, за умовами договору, не буде її одержувати до закінчення строку договору, тобто до 2 117 року.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).
До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійснені цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності - одні з керівних засад цивільно-правового регулювання суспільних відносин, які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення можливості адекватного захисту порушеного права або інтересу.
Колегією суддів встановлений факт того, що ОСОБА_1 , будучи власником земельної ділянки, за умовами договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 29.05.2017 року фактично позбавлена права володіння та користування земельною ділянкою, разом із тим, плати за користування земельною ділянкою не отримує.
За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для розірвання договору в судовому порядку, відповідно підлягає задоволенню і похідна вимога про повернення земельної ділянки відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 .
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Щодо судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПКУкраїни).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 1 984,80 грн. (т. 1, а.с. 1).
При поданні апеляційної скарги заявником сплачено судовий збір в загальному розмірі 2 977,20 грн. (т. 1, а.с. 208, 220).
За вказаних обставин, з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, з ФГ «Алекс» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню в рахунок відшкодування судового збору 4 962 грн. (1 984,80 грн. + 2 977,20 грн.)
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Розірвати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 29 травня 2017 року, що укладений між ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Алекс» (ЄДРПОУ 30687652). 
Витребувати у Фермерського господарства «Алекс» земельну ділянку площею 3,5156 га, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, Нестерянська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 2323983300:03:004:0121, та передати земельну ділянку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом передачі відповідно до акту прийому-передачі межових знаків меж земельної ділянки.
Стягнути з Фермерського господарства «Алекс» (ЄДРПОУ 30687652) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 4 962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 23 лютого 2026 року. 

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков