Дата документу 16.03.2026
Справа № 501/941/26
2-о/501/81/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року Чорноморський міський суд Одеської області в складі:
головуючого судді – Пушкарського Д.В.,
за участю:
секретаря судового засідання - Карпової Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами окремого провадження цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (заінтересована особа: Чорноморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)) про встановлення факту смерті, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Рева С.Л., звернулась до Чорноморського міського суду Одеської області із заявою в якій просить встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Дебальцеве Горлівського району Донецької області ОСОБА_6 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), уродженця села 5-річчя Узбецької РСР Галабинського району Ташкенської області, РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України.
Заява обґрунтована тим, що позивач не може здійснити державну реєстрацію смерті та отримати в органі ДРАЦС свідоцтво про смерть ОСОБА_6 , який приходиться батьком неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, про причини неявки не сповістили.
Суд, дослідивши матеріали заяви, вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Згідно з абзацом 2 частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Відповідно до п.1 Розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року №52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.
Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року №52/5 встановлено, що підставами для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Таким чином, однією з підстав для проведення державної реєстрації смерті особи, є відповідний медичний документ, виданий закладом охорони здоров`я.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Разом з тим, вирішуючи дану справу, суд бере до уваги Інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року №990-VІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України що до встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», в якому містяться роз`яснення стосовно того, що документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України.
На підтвердження факту смерті заявник, як на єдиний доказ, посилається на копію свідоцтва про смерть  ОСОБА_6 , серії НОМЕР_2 , від 13 серпня 2025 року, що видане на території, де органи державної влади України тимчасово не виконують свої повноваження.
До матеріалів справи додано копію вказаного свідоцтва, при цьому, про наявність оригіналів документів, копії яких додані до заяви, заявником не зазначено.
Будь-яких інших доказів, в тому числі медичних документів, на підтвердження факту смерті ОСОБА_6 на тимчасово окупованій території України, які б надавали можливість суду в сукупності дійти висновку про смерть особи на тимчасово окупованій території України заявником не надано.
Ні заявник, ні її представник в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не сповістили, оригіналів документів для огляду в судовому засіданні не надали, жодних заяв або клопотань він них не надходило.
Критерії, яким повинні відповідати докази визначені цивільним процесуальним законодавством.
Статтею 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
За правилами ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Отже, копія свідоцтва про смерть, за відсутності її оригіналу, не може бути прийнята судом як доказ факту смерті особи, в тому числі в контексті оцінки документу про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території.
Отже, фактично заявник на підтвердження факту смерті ОСОБА_6 на тимчасово окупованій території України надав лише копію свідоцтва про його смерть.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Достатність доказу або їх сукупності означає, що він або вони дозволяють дійти достовірного висновку про існування факту, у підтвердження якого вони зібрані. Якщо такого висновку дійти не можна, то це вказує на недостатність доказу або їхньої сукупності. Так, одиничний непрямий доказ завжди є недостатнім, тому що дозволяє зробити лише можливий, а не достовірний висновок про факт, що доказується.
Недостатніми будуть також докази, що суперечать один одному, і ті, вірогідність яких сумнівна. Недостатні докази не можуть бути покладені в основу судового рішення доти, доки цей їх недолік не буде усунутий шляхом збирання додаткових доказів.
Разом з тим, встановлення факту смерті особи має важливе значення та породжує правові наслідки, а тому рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, факт смерті на тимчасово окупованій території заявником суду не надано, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.
Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (заінтересована особа: Чорноморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)) про встановлення факту смерті, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя