Справа № 136/134/26
Провадження № 22-ц/801/870/2026
Категорія: 114
Головуючий у суді 1-ї інстанції Присяжний О. І.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року	Справа № 136/134/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Оніщука В.В., Голоти Л.О.,
За участі секретаря судового засідання: Закерничної А.О.
заявник: ОСОБА_1 
заінтересована особа : ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 02.02.2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи – ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , -
встановив:
29.01.2026 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 . Вказує, що між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, на даний час вони розлучились, неповнолітніх дітей у них не має. Як під час шлюбу так і після його розірвання вона неодноразово потерпала від психологічного та фізичного насильства зі сторони ОСОБА_2 , зокрема, у вигляді образ нецензурними словами, погрозами побиття, застосуванням фізичної сили, знущаннями тощо. Сімейне насильство з боку ОСОБА_2 стало однією з головних причин розірвання шлюбу. Вона неодноразово зверталась до органів поліції щодо прийняття заходів впливу відносно ОСОБА_2 для припинення його насильства відносно заявниці, зокрема, постановою Липовецького районного суду від 12.01.2026 року до ОСОБА_2 застосовано адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. ОСОБА_2 свою вину визнав та підтвердив акт насильства відносно заявниці. Посилаючись на те, що численні її звернення до органів поліції за допомогою від насильства з боку ОСОБА_2 свідчать про систематичний характер насильства, а ОСОБА_2 не зважає на виклики до поліції та на факт притягнення його до адміністративної відповідальності, просить суд видати обмежувальний припис ,яким вжити до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заборону на наближення його до неї – ОСОБА_1 , ближче ніж на 100 метрів строком на 6 місяців. 
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02.02.2026 року в задоволенні заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про видачу обмежувального припису ,яким вжити до ОСОБА_2 заборону наближення до неї, ближче ніж на 100 метрів строком на 6 місяців. Вказала, що суд не дослідив обставини справи, письмові докази, оскільки надані ОСОБА_1 докази свідчать про те, що відносно неї чиниться систематичне домашнє насильство, через що вона потерпає від дій ОСОБА_2 , який пригнічує її психологічно та матеріально.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду законним та обгрунтованим , а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає виходячи з наступного.
Судом встановлено, що постановою Липовецького районного суду від 12.01.2026 року  ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн. 00 коп. за те, що він вчинив домашнє насилля стосовно ОСОБА_1 (а.с.9-11).
Листом начальника ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області № 356549-2025 від 26.12.2025 ОСОБА_1 повідомлено про те, що за результатами попереднього розгляду її звернень про реагування щодо дій ОСОБА_2 від 05.12.2025, 06.12.2025 року ознаки кримінального правопорушення відсутні, у зв`язку із чим їх подальший розгляд здійснено в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» та в порядку, визначеному КУпАП. В ході перевірки даних звернень було встановлено, що факт вчинення ОСОБА_2 , домашнього насильства стосовно заявниці не знайшов свого підтвердження (а.с.12).
Листом начальника ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області № 353926-2025 від 23.12.2025 ОСОБА_1 повідомлено про те, що за результатами попереднього розгляду її звернення від 14.12.2025 року ознаки кримінального правопорушення у діях ОСОБА_2 щодо неї , відсутні, у зв`язку із чим їх подальший розгляд здійснено в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» та в порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення. В ході перевірки даного звернення було встановлено, що факт вчинення домашнього насильства стосовно заявниці не знайшов свого підтвердження (а.с.18).
Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу щодро ОСОБА_3 обмежувального припису, суд виходив із того, що факт вчинення 04.12.2025 ОСОБА_2 психологічного насильства щодо ОСОБА_1 , підтверджується матеріалами справи та постановою суду про притягнення до адміністративної відповідальності, однак інших належних і допустимих доказів систематичного вчинення домашнього насильства або його продовження після цієї дати не встановлено. Також суд виходив із того, що з моменту вчинення ОСОБА_2 правопорушення і до звернення ОСОБА_1 із заявою минув певний час, протягом якого нових випадків насильства не зафіксовано та не надано доказів про можливість нових випадків насильства, а оцінка ризиків не свідчить про високу ймовірність повторного чи тривалого насильства або настання тяжких наслідків.
Доводи апеляційної скарги про не дослідження судом наданих заявницею письмових доказів ,неналежну їх оцінку і не встановлення дійсних обставини справи, що свідчать про те, що відносно неї чиниться систематичне домашнє насильство, є безпідставними, з огляду на наступне.
Згідно з п. 3 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 24 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; (п. 7 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно з ч.3-4 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У п. 9 ч.1 ст. 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Отже, видача обмежувального приписує заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Згідно з ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявниця не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 . Суд правильно дійшов висновку, що заінтересована особа дійсно 04.12.2025 вчинила щодо заявниці психологічне насильство, однак з огляду на характер цього діяння, відсутність ознаки систематичності ,як обов`язкового елементу видачі обмежувального припису ,до моменту звернення до суду, а також враховуючи реальні взаємовідносини між сторонами, ризик його подальшого продовження чи повторного вчинення є незначним.
Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 02.02.2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя    С.Г. Копаничук

Судді: Л.О. Голота 

В. В. Оніщук