ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1109/26 Справа № 204/1100/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на заочне рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 липня 2025 року та
на додаткове рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 липня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, –

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2025 року  ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 жовтня 2024 року він надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 12 300,00 доларів США, в підтвердження чого позичальником було складено розписку на ім`я позикодавця. Строк користування грошовими коштами сторони визначили до 31 жовтня 2024 року, тобто останній день повернення позики припадав на 30 жовтня 2024 року. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, в добровільному порядку грошові кошти не повертає. Отже, наявні правові підстави для стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості. Також, посилаючись на статтю 625 ЦК України, позивач розрахував 3 % річних за період з 31 жовтня 2024 року по 27 січня 2025 року в розмірі 89,81 доларів США. 

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 03 жовтня 2024 року в розмірі 12 300,00 доларів США та 3 % річних в розмірі 89,81 доларів США.

Заочним рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2  – задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 03 жовтня 2024 року в розмірі 12 389,81 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 518 466,47 грн., яка складається із: основної суми боргу – 12 300,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 514 708,26 грн.; 3 % річних від простроченої суми боргу – 89,81 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 3 758,21 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 5 184,66 грн.

Додатковим рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

У поданій 19 вересня 2025 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати основне та додаткове рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності відповідача, без належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач не отримував з суду повідомлень про судовий розгляд справи.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що між відповідачем та позивачем існували інші правовідносини та інші домовленості, відмінні від договору позики. Суд першої інстанції обмежився лише встановленням факту видачі підписаної ОСОБА_1 розписки від 03 жовтня 2024 року, не досліджуючи при цьому докази безгрошовості позики внаслідок оформлення у такий спосіб зовсім інших цивільних відносин спільної діяльності, що на думку ОСОБА_1 підтверджується рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 24 липня 2025 року у справі № 204/1708/25. У розпорядженні відповідача перебувають аудіозаписи телефонних розмов з позивачем, де позивач прямо надає відповідачу вказівку, щоб відповідну суму грошових коштів він передав в інтересах позивача на користь третіх осіб, зокрема ОСОБА_3 .

Також заявник посилається на те, що відомості банківської виписки про переведені ним в готівку кошти у тісному зв`язку з розписками кредиторів ОСОБА_2 в сукупності з відомостями про купівлю-продаж квартири мають переконувати у погашенні за рахунок належної ОСОБА_2 частки виручки від продажу квартири, охопленої спірною розпискою.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача  ОСОБА_1  обґрунтована тим, що справу розглянуто судом першої інстанції за його відсутності, без належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Зазначає, що він не отримував від суду жодних листів, судових повісток, копії позовної заяви разом з додатками до неї та не знав про сам факт ухвалення оскаржуваного рішення.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, – разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності – разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку (частина шоста статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу  ОСОБА_1  судових повісток про призначення справи до розгляду в порядку визначеному ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 289/2207/17 (провадження № 14-506цс19) вказано, що: «відповідно до вимог статті 224 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Повідомлення сторін про час та місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74, 75, 76 ЦПК України. Якщо ж в матеріалах справи немає доказів інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. У цих випадках не буде підстав для заочного розгляду цивільної справи».

Відтак відповідач у справі був позбавлений можливості належним чином надати свої заперечення чи докази у суді першої інстанції.

Розгляд справи за відсутності учасника, щодо якого немає відомостей про його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, є порушенням статті 6 Конвенції про права особи на справедливий судовий розгляд та статей 8, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Крім того, у пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача  ОСОБА_1  без обов`язкового належного повідомлення його про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує заочне рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 липня 2025 року на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Переглядаючи справу по суті позовних вимог та перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції встановив наступні фактичні обставини.

03 жовтня 2024 року відповідач ОСОБА_1 отримав в позику від позивача ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 12 300,00 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою від 03 жовтня 2024 року. Якою визначено строк повернення грошових коштів – до 31 жовтня 2024 року (а.с.12).
В матеріалах справи міститься копія розписки, яка завірена судом першої інстанції — з оригіналом згідно.

В суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 , який є відповідачем у справі підтвердив відповідність цієї розписки оригіналу, підтвердив її власноручне складання та підтвердив відповідність підпису у розписці — власному підпису. Тобто, не заперечував факт складання та підписання цієї розписки.

Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та не повернув позивачу отримані грошові кошти.

Розрахунок 3 % річних від простроченої суми заборгованості за договором позики від 03 жовтня 2024 року за період з жовтня 2024 року по 27 січня 2025 року складає 89,81 доларів США (12 300,00 доларів США х 3% х 89 днів прострочення / 365 = 89,81 доларів США), що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить еквівалент 3 758,21 грн. (89,81 доларів США х 41,8462 грн. = 3 758,21 грн.).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач передав, а відповідач отримав обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується розпискою власноручно складеною та підписаною відповідачем ОСОБА_1 від 03 жовтня 2024 року.

Натомість, відповідач не повернув позивачу отримані у позику грошові кошти.

Отже, відповідач ОСОБА_1 порушив взяті на себе зобов`язання та не повернув позивачу отримані грошові кошти.

На теперішній час сума неповернутих грошових коштів за розпискою від 03 жовтня 2024 року становить - 12 300,00 доларів США.

Оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суми отриманих ним грошових коштів, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Встановивши факт існування між сторонами договірних правовідносин згідно розписки від 03 жовтня 2024 року, а також факт невиконання позичальником своїх зобов`язань із повернення суми позики, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики в розмірі 12 389,81 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 518 466,47 грн., яка складається із: основної суми боргу – 12 300,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 514 708,26 грн.; 3 % річних від простроченої суми боргу – 89,81 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 3 758,21 грн.

Щодо стягнення боргу в іноземній валюті колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти – фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у валюті, визначеній договорами позики – долар США.

Доводи апеляційної скарги про те, що: суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між відповідачем та позивачем існували інші правовідносини та інші домовленості, відмінні від договору позики; позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження передачі коштів, спростовуються матеріалами справи.

Встановивши, що  ОСОБА_1  власноручно склав та підписав розписку, якою підтвердив, що він дійсно уклав 03 жовтня 2024 року договір позики, на виконання умов якого отримав від  ОСОБА_2  грошову суму в розмірі 12 300,00 доларів США та зобов`язався повернути отримані грошові кошти до визначеної розпискою дати — 31.10.2024 року, проте свої зобов`язання не виконав, колегія суддів дійшла висновку про доведеність наявності між сторонами боргових зобов`язань саме за договором позики.

Дослідивши спірну розписку, колегія суддів вважає, що цим доказом доведений факт укладення між сторонами у справі договору позики, за яким  ОСОБА_2  позичив, а  ОСОБА_1  отримав у борг грошові кошти, які зобов`язувався повернути до 31 жовтня 2024 року.

Крім цього, цією розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів.

Грошові кошти відповідач не повернув, доказів цього відповідач не надав.

Доказів або обставин, які б свідчили про іншу природу договору чи укладання договору під психологічним тиском чи внаслідок висловлювання позивачем погроз, визнання його недійсним, колегією суддів не встановлено. 

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що: суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між заявником та позивачем існували інші правовідносини та інші домовленості, відмінні від договорів позики; позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження передачі коштів, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Безпідставними також є доводи відповідача в апеляційній скарзі на безгрошовість позики у цій справі внаслідок оформлення у такий спосіб зовсім інших цивільних відносин спільної діяльності, що на думку ОСОБА_1 підтверджується рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 24 липня 2025 року у справі № 204/1708/25.

У справі № 204/1078/25 предметом розгляду було питання стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 недоотриманих коштів в розмірі 556 680,00 грн., внаслідок не проведення ОСОБА_1 фактичного розрахунку за придбання квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21 липня 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-598.

Натомість, отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у борг за розпискою від 03 жовтня 2024 року жодним чином не пов`язане з обставинами придбання ОСОБА_1 у ОСОБА_4 у 2021 році квартири АДРЕСА_1 .

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на передання ним суми грошових коштів в інтересах позивача на користь третіх осіб є безпідставним, оскільки належних та допустимих доказів того, що позивач надавав вказівки ОСОБА_1 щодо можливості передання грошових коштів, отриманих ОСОБА_1 у борг за розпискою від 03 жовтня 2024 року, іншим особам в інтересах ОСОБА_2 , відповідач ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надав.

Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування заочного рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 липня 2025 року та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 03 жовтня 2024 року в розмірі 12 389,81 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 518 466,47 грн., яка складається із: основної суми боргу – 12 300,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 514 708,26 грн.; 3 % річних від простроченої суми боргу – 89,81 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 3 758,21 грн.

Щодо скасування додаткового рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 липня 2025 року, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо суд під час ухвалення основного судового рішення не визначив способу його виконання або не вирішив питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Тобто додаткове рішення – це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

У постанові від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила: «За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення – це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, то додаткову постанову цього суду також слід скасувати».

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2024 року у справі № 905/830/21 зазначено, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється у тому самому складі та порядку, що й судове рішення; додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати. Таким чином, скасування первісного судового рішення за результатом розгляду касаційної скарги є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 911/132/14, від 06 грудня 2023 року у справі № 910/10294/22). У зв`язку із тим, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування, зокрема, постанови суду апеляційної інстанції, то додаткове до скасованої постанови судове рішення (додаткова постанова) також підлягає скасуванню

Отже, враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про скасування заочного рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 липня 2025 року, то оскаржуване додаткове рішення цього суду від 22 липня 2025 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, також слід скасувати через втрату чинності основного судового рішення.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Підлубна Ю.В., яка діє в інтересах  ОСОБА_2 , надала: ордер на надання правничої допомоги серії АЕ № 1334275 від 27 січня 2025 року (а.с.14); договір про надання правової допомоги від 11 листопада 2024 року, укладеним між адвокатом Підлубною Ю.В. та ОСОБА_2 (а.с.102-104); акт наданих послуг від 11 липня 2025 року (а.с.106); рахунок-фактуру № 11/07 від 11 червня 2025 року (а.с.107).

Згідно до пунктів 3.6, 3.7, 3.8 договору про надання правової допомоги від 11 листопада 2024 року факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг. Підставою для сплати гонорару є рахунок-фактура. Клієнт сплачує гонорар у день отримання рахунку-фактури.

В акті наданих послуг від 11 липня 2025 року адвокат Підлубна Ю.В. навела види правничої допомоги, які були надані в суді першої інстанції, загальна вартість яких склала 20 000,00 грн. Також підписанням цього акту сторони підтвердили, що клієнт не має претензій до наданої адвокатом правничої допомоги.

Згідно рахунку-фактури № 11/07 від 11 червня 2025 року  ОСОБА_2 сплатив на користь адвоката Підлубної Ю.В. 20 000,00 грн. за надану правову допомогу на підставі договору про надання правової допомоги від 11 листопада 2024 року.

Отже, зазначене підтверджує фактичне здійснення позивачем ОСОБА_2  витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічна позиція відображена в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Тому, виходячи з положень частини третьої статті 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. є завищеними.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач  ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 16 травня 2022 року Правобережним управлінням соціального захисту населення Дніпровської міської ради (а.с.11).
Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про задоволення позовних вимог та враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору в силу закону, з відповідача  ОСОБА_1  на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 5 184,66 грн.
З урахуванням задоволення позовних вимог, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн., понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Заочне рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 липня 2025 року та додаткове рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 липня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів – задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість за договором позики від 03 жовтня 2024 року в розмірі 12 389,81 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 518 466,47 грн., яка складається із: основної суми боргу – 12 300,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 514 708,26 грн.; 3 % річних від простроченої суми боргу – 89,81 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 липня 2025 року становить 3 758,21 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 5 184,66 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
У задоволенні іншої частини вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 08 квітня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида