Провадження № 2/522/950/26
Справа № 522/23226/25-Е

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 року        м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси 
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Юрченко В.Ю.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ:
Позивач 20.10.2025 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №00-9779796 від 18.05.2024 в розмірі 11 086 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.05.2024 між ТОВ «Макс Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №00-9779796 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Всупереч умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 11 086 грн, з яких 5 500 грн - заборгованість по кредиту, 5 586 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Позивач набув право вимоги до відповідача в результаті укладення договору факторингу.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.10.2025 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 20.11.2025.
До суду 07.11.2025 надійшов відзив від ОСОБА_1 , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову, а у разі часткового задоволення позову, то просить стягнути суму, що не перевищує 5 926,37 грн, що складається з тіла кредиту - 5 000 грн та розумних відсотків - 926,37 грн.
На обґрунтування відзиву зазначено, що відповідача може визнати наявність зобов`язання щодо повернення отриманих коштів (окрім комісій), але категорично заперечує проти розміру нарахованих відсотків та комісій та інших нарахувань. Договором встановлений розмір відсотків - 917,33% річних, тобто 1,47% на день, який є кабальним (лихварським), що свідчить про використання кредитодавцем скрутного матеріального становища відповідача і є підставою для визнання частини договору про проценти недійсною (нічкемною), згідно зі ст.233 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Обрахований відповідачем розмір процентів у сумі 926,37 грн за обліковою ставкою НБУ, яка станом на 18.05.2024 становила 13,5% річних. Нарахування комісії у розмірі 500 грн є незаконним. Також відповідач вказує на мораторій стягнення штрафних санкцій. ОСОБА_1 вказує, що визнає лише суму основного боргу та розумно обґрунтовані відсотки. Після чого, ОСОБА_1 заперечує факт укладення кредитного договору з ТОВ «Макс Кредит», адже він не підписував жодних паперових документів. Також відповідач заперечує факт отримання будь-яких кредитних коштів у сумі 5 000 грн від ТОВ "Макс Кредит". За станом здоров`я та прийому антидеприсантів та транквілізаторів відповідач не пам`ятає про отримання кредитних коштів, тому не може підтвердити факт зарахування коштів саме на його банківський рахунок. Вказує про безпідставність нарахування витрат на правову допомогу у розмірі 7 000 грн, адже сума є необґрунтованою, неспівмірною зі складністю справи та такою, що не підлягає задоволенню.
До суду 10.11.2025 надійшла відповідь на відзив від представника ТОВ «ФК «Ейс» - Полякова О.В. у якій вказано, що проценти та комісія нараховані у відповідності до умов договору, який відповідач підписав, а тому погодився з ними. На підтвердження зарахування коштів на рахунок відповідача подано клопотання про витребування доказів. Вказує, що розмір витрат на правову допомогу співмірний складності справи.
Ухвалою від 20.11.2025 задоволено частково клопотання ТОВ «ФК «Ейс» по витребування доказів.
У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 20.11.2025 та з метою направлення ухвали про витребування доказів до виконання, розгляд справи відкладено на 24.12.2025.
До суду 27.11.2025 та 22.12.2025 надійшло клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №522/25121/25-Е про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_1 та встановлення піклування.
До суду 23.12.2025 від представника позивача надійшла заява, у якій позивач вважає необґрунтованим клопотання відповідача про призначення експертизи.
У зв`язку з відключенням подачі електроенергії в приміщенні суду, розгляд справи у судовому засіданні 24.12.2025 відкладено на 23.01.2026.
У зв`язку з відключенням подачі електроенергії в приміщенні суду, розгляд справи у судовому засіданні 23.01.2026 відкладено на 12.03.2026.
До суду 12.03.2026 надійшла судова промова ОСОБА_1 у якій вказує про поважність причин неявки у судове засідання, у вимогах заяви просить відкласти розгляд справи у разі документального підтвердження повітряної тривоги / обстрілу / термінового службового відрядження та разом з тим просить незалежно від факту присутності відповідача у судовому засіданні, врахувати цю промову при вирішенні справи по суті. У додатку до заяви міститься судова промова у якій ОСОБА_1 просить зупинити провадження у справі, у разі продовження розгляду справи - відмовити у задоволенні позову та застосувати принципи процесуальної економії та справедливості.
У судове засідання 12.03.2026 учасники справи не з`явилися, сповіщалися про час, дату та місце судового розгляду належним чином. Зважаючи на відсутність повітряної тривоги, обстрілу та документального підтвердження відрядження відповідача, суд приймає заяву ОСОБА_1 від 12.03.2026 як заяву про розгляд справи за його відсутності.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 17 березня 2026 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.  
Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Щодо клопотання про зупинення провадження у справі.
18 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_2 про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, у якій заявник просить обмежити цивільну дієздатність ОСОБА_1 та встановити над ОСОБА_1 піклування, призначивши ОСОБА_2 опікуном. Провадження у цій справі №522/25121/25-Е відкрите ухвалою від 21.11.2025.
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 09.12.2025 у справі №522/25121/25-Е призначено судово-психіатричну експертизу.
Відповідно до п.6 ч. 1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.
Згідно до п.5 ч.1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.
Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Між двома справами, що розглядається, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, тобто факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.
Так, в Постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 року по справі № 752/9802/17, зазначено, що визначаючи наявність підстав за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, застосовується в тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Отже, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.
Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти неможливість суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 924/645/18 та від 20.12.2019 у справі № 910/13234/18, від 13.09.2019 у справі № 912/872/18, від 21.02.2019 у справі № 910/974/18.
Крім того, необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 року у справі №910/5425/18 та від 20.06.2019 року у справі №910/12694/18.
Предметом поданої заяви у справі №522/25121/25-Е є обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_1 .
Згідно ч.4 ст.36 ЦК України цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.
Тобто, подальше можливе обмеження дієздатності відповідача не впливає на вирішення цієї справи про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18.05.2024.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Судом встановлено, що 18 травня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №00-9779796, за умови якого сума кредиту складає 5 000 грн, строк кредитування - 360 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,47% в день стандартної процентної ставки та 1% в день зниженої процентної ставки.
Згідно п. 1.6 договору кредитної лінії, Кредитодавець одноразово нараховує Комісію за надання кредиту у розмірі 10,00% від Суми кредиту, що складає: 500.00 (п`ятсот гривень нуль копійок) грн., яку Позичальник зобов`язаний сплатити на умовах, визначених пунктом 3.5 цього Договору.
Договір підписано ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора 85623.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п.12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 даного Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).
Із системного аналізу положень вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Позивачем до позовної заяви надано довідку про ідентифікацію, з якої вбачається, що ОСОБА_1 був ідентифікований 18.05.2024, одноразовий ідентифікатор 85623, за допомогою номеру телефона НОМЕР_1 .
Доказів на підтвердження того, що така ідентифікація була проведена не відповідачем - надано не було.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Суд звертає увагу на те, що вказаний кредитний договір, що підписаний сторонами, є чинними та у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, що свідчить про те, що презумпція правомірності правочину не спростована.
Доводи відповідача про те, що договір є недійсним, адже вчинений відповідачем, який не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, є безпідставними, оскільки вимоги про визнання договору не заявлялися і ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження наявності психічного розладу, внаслідок якого ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій на момент укладення договору.
У провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебуває справа №522/25121/25-Е за заявою ОСОБА_2 про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_1 та встановлення над ОСОБА_1 піклування, призначивши ОСОБА_2 опікуном в ході розгляду якої ухвалою від 09.12.2025 призначено по справі судово-психіатричну експертизу.
Разом з тим, вимогами заяви та, відповідно судового розгляду, є обмеження цивільної дієздатності відповідача ОСОБА_1 , що жодним чином не впливає на договір укладений 18.05.2024.
У постанові КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18 зазначено, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.
У п.2.8. Договору зазначено, що Кредитодавець зобов`язаний надати Кредит у дату надання/видачі Кредиту: "18"травня 2024 р. Сума Кредиту перераховується Кредитодавцем в сумі 5000.00 грн. на рахунок Позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 .
Згідно листа АТ «ПУМБ», наданого до суду 22.12.2025 на виконання вимог ухвали про витребування доказів, в банку за ОСОБА_1 закріплений фінансований номер телефону НОМЕР_3 і 18.05.2024 о 20:42 год на рахунок ОСОБА_1 зараховано грошові кошти у розмірі 5 000 грн через сервіс іншого банку - Райффайзен банк Аваль.
Тож, таким листом АТ «ПУМБ» підтверджується видача ОСОБА_1 кредитних коштів по договору. 
25 листопада 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» укладено договір факторингу №25112024-МК/Ейс, згідно п.2.1 якого в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту Суму Фінансування, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові Права Вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру, в обсязі та на умовах, що існують по дату відступлення Прав Вимоги.
Згідно реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги №25112024-МК/Ейс від 25.11.2024, ТОВ «ФК «Ейс» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №00-9779796.
Такий витяг з реєстру боржників разом з актом приймання-передачі та платіжною інструкцією від 03.12.2024 належним чином підтвердження набуття позивачем права вимоги до відповідача.
Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки
Відповідачка своєчасно не повернула грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунках заборгованості за договорами. Таким чином, у порушення умов кредитних договорів, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договорам не виконав.
Згідно розрахунку заборгованості складеного первісним кредитором, ОСОБА_1 має заборгованість за період з 18.05.2024 по 25.11.2024 у розмірі 11 086 грн, з яких: 5 000 грн - сума заборгованості за основним зобов`язанням; 5 586 грн - сума заборгованості за нарахованими процентами; 500 грн - сума заборгованості за нарахованими комісіями. Також нараховано 2 500 грн - штрафні санкції згідно умов договору.
Строк кредитування становить 360 днів, а тому проценти нараховані в межах строку кредитування.
У розрахунку позивача, комісія стала частиною тіла кредиту, а штрафні санкції не заявлено до стягнення, ТОВ «ФК «Ейс» просить стягнути лише тіло кредиту у розмірі - 5 500 грн та проценти у розмірі 5 586 грн, тобто заборгованість у загальному розмірі 11 086 грн.
Тому, доводи відповідача про неправомірність нарахування штрафних санкцій є безпідставними, адже штрафні санкції не пред`являються до стягнення відповідачем. 
Щодо стягнення комісії за кредитним договором.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 цього Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з частин першої, другої, п`ятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Аналіз умов договору кредитної лінії № 00-9779796 від 18.05.2024 свідчить про те, що комісія за надання кредиту в розмірі 500 грн (одноразово), встановлена в п. 1.6 Договору, є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику, а тому підлягає до стягнення, незважаючи на те, що зазначена позивачем як частина тіла кредиту.
Щодо доводів відповідача про кабальний розмір процентної ставки по договору.
Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Пунктом 1.5.1 встановлено стандартну проценту ставку у розмірі 1,47% денних, що становить, а пунктом 1.8 визначено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка за умови користування Кредитом виключно за Стандартною процентною ставкою на дату укладання цього Договору становить 12704,45%.
Такі умови договору на переконання суду є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
Отже, до правовідносин, що виникли між сторонами підлягає застосуванню до стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
До таких висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року, справа № 754/6091/18, провадження № 61-11473св19.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи викладене, суд вважає, що зазначена сума кредиту та проценти за користування кредитом у розмірі 5 586 грн є несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
А, тому, справедливим буде стягнення з відповідача відсотків, сума яких дорівнює вартості кредиту, тобто у розмірі 5 000 грн.
Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованості у розмірі 10 500 грн, з яких: 5 000 грн - тіло кредиту; 500 грн - комісія; 5 000 грн - проценти за користування кредитом.
Частиною 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам, тобто сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача у розмірі 2 294, 35 грн (94,71% задоволених позовних вимог).
20 серпня 2025 року ТОВ «ФК «Ейс» та адвокатське бюро «Соломко та Парнери» уклали договір про надання правничої допомоги №20/08/25-1.
Додатковою Угодою № 25770809312 до Договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 визначено надання правової допомоги у справі за позовом до ОСОБА_1 .
З акту приймання-передачі наданих послуг (даний акт є невід`ємною частиною до Договору про надання правничої допомоги) № 20/08/25-01 від 20.08.2025визначено вартість правової допомоги у розмірі 7 000 грн.
На переконання суду позов є типовим, не потребує велику кількість часу для його складення. 
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
При цьому слід відзначити, що чинний ЦПК встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Зважаючи на обсяг наданих правничих послуг та виконаних робіт, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності правничих послуг, а також розумності їхнього розміру, суд вважає за можливе стягнути розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1 500 грн. Такий розмір витрат на професійну правничу допомогу, на переконання суду є справедливим та обґрунтованим, співмірним зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг, а також не суперечитиме принципу розумності судових витрат.
У зв`язку з частковим задоволення позову, сплачений судовий збір позивачем та витрати на правову допомогу у сукупному розмірі 3 794,35 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі від 27.11.2025, 22.12.2025 - залишити без задоволення.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «ЕЙС» (код ЄДРПОУ 42986956, м. Київ, Алматинська, буд.8, кв.310а) суму заборгованості за кредитним договором №00-9779796 від 18.05.2024 у розмірі 10 500 (десять тисяч п`ятсот) гривень, з яких:
- 5 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу;
- 5 000 грн - сума заборгованості за відсотками;
- 500 грн - комісія.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «ЕЙС» (код ЄДРПОУ 42986956, м. Київ, Алматинська, буд.8, кв.310а) судові витрати у розмірі 3 794 (три тисячі сімсот дев`яносто чотири) гривні 35 (тридцять п`ять) копійок.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 17 березня 2026 року.

Суддя          В.Я.Бондар