Справа № 212/11543/25 
2/212/775/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2026 року місто Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі головуючої судді Швець М. В.; за участі секретаря судового засідання Терещук М.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив таке.
До суду звернувся позивач. Суд виніс ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
В усі судові засідання сторони та/або їх представники не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином. Представник позивача клопотав про розгляд справи за відсутності позивача.
Оскільки всі учасники справи не з`явилися, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
На підставі ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України наявні підстави для винесення судом заочного рішення. Суд скористався своїм правом, обумовленим ч. 6 ст. 259 ЦПК України, та відклав складання повного тексту рішення.
Позиції сторін.
Позивач заявив про стягнення заборгованості за кредитним договором № 73851713 на загальну суму 17 185,00 грн та судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 3 028,00 грн.
Позов обґрунтував таким. 07.11.2024 року між первісним кредитором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено Договір про надання коштів у кредит № 73851713, за яким відповідачу надано кредитні кошти на умовах строковості, зворотності, платності. Товариство виконало свої зобов`язання, тоді як відповідач – ні. 27.03.2025 року ТОВ «Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивач уклали договір факторингу № 27/03/25, за яким первісний кредитор відступив належні йому права вимоги позивачу, в тому числі і за кредитним договором № 73851713. За реєстром боржників, заборгованість відповідача за кредитним договором № 73851713 перед позивачем становить 17 185,00 грн, з яких: 10 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 825,00 грн заборгованість за відсотками, 4 860,00 грн – заборгованість за відсотками за понадстрокове користування кредитом, 1 500,00 грн – комісія за надання кредиту.
Відповідач своїм правом на подання відзиву тощо не скористався.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка аргументів сторін та висновки суду.
07 листопада 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено Договір надання коштів у кредит (з комісією за надання кредиту) № 73851713 (далі – кредитний договір; а. с. 6-12). За умовами кредитного договору, позивач зобов`язався передати позичальнику (відповідачці) у власність грошові кошти (кредит) шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника (п. 2.1. кредитного договору). Сума кредиту: 10 000,00 грн; строк кредитування: 30 днів, процентна ставка фіксована і становить 0,275 % на день, комісія за надання кредиту становить 15,00% від суми кредиту (у грошовому виразі – 1 500,00 грн); проценти за понадстрокове користування кредитом становлять 2,70% на день (п. 2.2. кредитного договору).
Разом з кредитним договором відповідач підписала також таблицю обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а. с. 13) та Паспорт споживчого кредиту (а. с. 14-15), де викладені основні умови кредитування.
Згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора (а. с. 22-23), заборгованість відповідача за кредитним договором № 73851713 становить 17 185,00 грн, і складається з: 10 000,00 грн – тіло кредиту, 825,00 грн – проценти, 4 860,00 грн – проценти за понадстрокове користування кредитними коштами, 1 500,00 грн – комісія за надання кредиту.
27 березня 2025 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» уклали Договір факторингу № 27/03/25 (а. с. 16-17), за яким ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на корить ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до своїх боржників, в тому числі і до відповідача за кредитним договором № 73851713, що підтверджується самим Договором факторингу, Актом прийому-передачі Реєстру боржників (а. с. 19) та Реєстром боржників № 2 (а. с. 21).
Разом з тим, жодних доказів на підтвердження обставини видачі кредитних коштів первісним кредитором відповідачці позивач суду не надав.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з п. 1-1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Отже, обов`язок повернення кредиту та сплати процентів пов`язується з обставиною надання такого кредиту та є наслідком отримання позичальником коштів та користування ними. Відповідно, ця обставина має бути доведеною (або визнаною іншою стороною, що звільняє від обов`язку доведення).
Згідно з ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, якою визначено змагальність серед основних засад цивільного судочинства, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У Постанові ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц міститься такий висновок щодо тягаря доказування: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний… Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс» (п. 81).
Верховний Суд у своїй Постанові від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц зазначив, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача; пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Отже, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В умовах, як у цій справі, коли відповідач не відреагував на позов та не визнав обставину отримання кредитних коштів, тягар доведення цієї обставини покладається на позивача. 
Позивач на підтвердження обставини видачі кредитних коштів відповідачу за кредитним договором № 73851713 жодного належного та допустимого доказу не надав. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є аналітичним документом, складеним в односторонньому порядку, тому не є безспірним доказом обставини видачі кредиту та наявності боргу. 
Відповідно до засади диспозитивності цивільного судочинства, визначеної ст. 13 ЦПК України, суд не може збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених самим ЦПК України. У цій справі відсутні підстави для збирання доказів судом, а тягар збирання і подання доказів повністю покладається на позивача.
Наданих суду доказів в їх сукупності – недостатньо для підтвердження обставини отримання відповідачем від позивача кредитних коштів за договором № 73851713. Оскільки ця обставина – не доведена (отже, не встановлена судом), не доведена підстава для виникнення у відповідача будь-яких зобов`язань повернути такі кошти та сплатити відсотки за користування ними. Таким чином, позовна заява не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір та витрати на правничу допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір та витрати на правничу допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.
На підставі зазначеного, керуючись статтями 12, 13, 19, 80, 81, 82 89, 131, 141, 223, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
ухвалив таке.
В задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовити у повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», ЄДРПОУ: 35625014; вул. Симона Петлюри, буд. 30, м. Київ.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено та підписано 31 березня 2026 року.

Суддя: М. В. Швець