Справа № 314/5021/25
Провадження № 2/314/549/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2026  м.Вільнянськ 
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі
головуючого судді Швець О.В.,
секретар судового засідання Павлівська І.В.,
розглянувши у приміщенні суду м.Вільнянськ у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ''ФК "ГЕЛЕКСІ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
за участю представник відповідача Неткал О.О., 
в с т а н о в и в:
представник позивача, діючи в інтересах свого довірителя, за допомогою підсистеми "Електронний суд" звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, у якому прохає суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики № 44679 від 19.12.2018 в сумі 24 669,5 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.12.2018 між ТОВ "Фінансова компанія "Гелексі" (23.06.2025 назву було змінено на ТОВ "ФК "Гелексі") та ОСОБА_1 у електронному вигляді було укладено договір позики № 44679 згідно з його умовами сума позики становить 5000,00 грн., процентна ставка - 0,01% в день, комісія - 1,1%, підвищена комісія в разі прострочення терміну платежу - 3,0%.
Відповідач взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на дату звернення позивача із позовом до суду становить 24 669,5 грн, з яких: прострочена заборгованість за сумою позики – 5 000,00 грн., за процентами та комісією за користування позикою – 19 669,5 грн.
Згідно з протоколом авторозподілу судової справи між суддями від 10.11.2025 її передано на розгляд судді Швець О.В.
Ухвалою судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 24.11.2025 відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.
23.12.2025 представник відповідача Неткал О.О. надіслав до суду відзив на позов, у задоволенні позовних вимог прохав відмовити. Вказав, що його довіритель - відповідач ОСОБА_1 договору позики із позивачем не укладала, підтвердження укладення договору в матеріалах справи відсутні, підтвердження зарахування коштів на картковий рахунок відповідача відсутні, нарахування комісії є необґрунтованими, договір є некчемним. Прохав стягнути із позивача на користь відповідача судові витрати, пов`язані із отриманням професійної правничої допомоги.
26.12.2025 за допомогою підсистеми "Електронний суд" представник позивача Рудзей Ю.В. у зв`язку із невизнанням відповідачем позову з вищевикладених підстав надіслав до суду клопотання про витребування доказів, а саме інформації від АТ КБ "ПРИВАТБАНК" щодо належності банківської картки № НОМЕР_1 , виписки про рух коштів по цій картці у період з 18.12.2018 по 20.12.2018 та щодо фінансового номеру телефону, який прив`язаний до цієї картки. Також, 26.12.2025 надіслав до суду відповідь на відзив, у якому заперечував проти аргументів відповідача, прохав позов задовольнити повністю.
Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили.
Ухвалою суду від 09.01.2026 задоволено клопотання представника позивача про витребування вищевказаної інформації від банка-емітента АТ КБ "ПРИВАТБАНК".
05.02.2026 банк надіслав до суду повідомлення про те, що банківська картка № НОМЕР_1 належить відповідачу та на цю карту 19.12.2018 було здійснено зарахування коштів в сумі 5 000,00 грн.
В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, в окремо наданій до суду заяві просив розглянути справу у його відсутність, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував.
В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явилась, про час, дату і місце судового розгляду повідомлена належним чином. З огляду на участь в судовому засіданні представника, неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи. Представник відповідача Неткал О.О. позовні вимоги не визнав з підстав вказаних у відзові на позов, вважав позов не доведеним, відсутність належних доказів, нікчемність договору, витрати на правничу допомогу вважав завищеними.
Заслухавши учасників процесу, які з`явились до суду, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.
Судом з досліджених письмових доказів встановлено, що між відповідачем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю ''Фінансова компанія "ГЕЛЕКСІ" (23.06.2025 назву було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ») 19.12.2018 у електронній формі було укладено договір позики № 44679 /а.с. 10-17/, який підписано позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора 35е86еf5061a7d16. Відповідно до умов договору, позика в сумі 5 000,00 грн. надана строком до 17.01.2019 у безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника). Процентна ставка становить 0,01% в день з поточного залишку позики, комісія складає 1,1% в день від початкового розміру позики. Нарахування процентів та комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Сплата процентів та комісії здійснюється відповідно до графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору та розміщується в особистому кабінеті позичальника. Всі виплати мають бути здійснені не пізніше 15.02.2019.
17.01.2019 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до цього договору /а.с. 19/, відповідно до умов якої строк повернення позики (термін платежів) встановлений до 15.02.2019, виготовлено новий графік платежів /а.с.20/.
Відповідно до інформаційної довідки ТОВ "Фінансова компанія "Елаєнс" від 01.09.2025, між якою та позивачем 04.08.2017 укладено договір № 04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку), 19.12.2018 на банківську картку № НОМЕР_1 від ТОВ "ФК "Гелексі" було перераховано ОСОБА_1 кошти в сумі 5 000,00 грн. /а.с. 40/. Зарахування коштів за позикою на цю банківську картку та її належність відповідачу підтверджується також повідомленнями АТ КБ "ПРИВАТБАНК" від 18.01.2026.
Згідно з п. 4.2 договору сторони домовились, що повернення позики та сплата плати за користування позикою здійснюватиметься згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору та розміщується в Особистому кабінеті.
Згідно п. 4.3. обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеного в договорі.
Згідно з Графіком платежів до Договору позики № 44679 від 19.12.2018, з урахуванням умов додаткової угоди до договору, сума позики становить 5 000,00 грн.; проценти за користування позикою – 14,5 грн.; комісійна винагорода – 1 595,0 грн.; термін платежу – 15.02.2019; заборгованість за договором позики усього – 6 609,5 грн.
Так, з вищенаведеного вбачається, що відповідач ОСОБА_1 у електронній формі уклав із позивачем договір позики, за умовами якого отримав кошти в сумі 5 000,00 грн. шляхом безготівкового зарахування їх на належну йому банківську картку. Вказане, хоча і оспорюється відповідачем, проте належних та допустимих доказів зворотнього суду стороною відповідача не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч.1ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч.1ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Вказаним Договором позики позичальник зобов`язався повернути отримані грошові кошти, сплатити проценти та комісію.
Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
ОСОБА_1 усунулась від виконання передбачених договором обов`язків та отримані кредитні кошти не повернула, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом, відсотками та комісією. Доказів внесення оплат за договором позики ним суду не надано.
Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором позики за період з 19.12.2018 по 01.08.2025 заборгованість ОСОБА_1 нарахована позивачем в розмірі 24 669,5 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою позики – 5 000,00 грн., за процентами та комісією за користування позикою – 19 669,50 грн. /а.с. 26-34/.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі.
За умовами договору позики № 44679 від 19.12.2018 ОСОБА_1 отримала позику у спосіб, передбачений договором, користувалась нею, проте отримані кошти у встановлений договором та додатковою угодою до нього термін не повернула. За таких умов суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом позики, яка складає 5 000,00 грн., тому в цій частині позовні вимоги слід задовольнити.
Разом з тим, крім стягнення заборгованості за сумою позики, позивач заявив також вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування позикою та комісії на загальну суму 19 669,5 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, проценти за користування позикою нараховані за період з 19.12.2018 по 01.08.2025 та становлять 14,50 грн.
Відповідно до п.1.1 договору сторони домовились, що позикодавець надає, а позичальник отримує позику на таких умовах: п. 1.1.1. сума позики 5 000,00 грн.; п. 1.1.2.1 плата за користування позикою встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 0,01% в день від поточного залишку позики; п. 1.1.5 строк повернення позики 17.01.2019 (у подальшому продовжено на підставі додаткової угоди до 15.02.2019).
Згідно із графіком платежів до договору позики, термін платежу 15.02.2019, сума позики 5 000,00 грн., проценти за користування позикою 14,5 грн., комісійна винагорода за користування позикою 1 595,00 грн., заборгованість за договором позики 6 609,5 грн.
Вказані умови позики доведені до відома споживача та узгоджені сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до усталеної судової практики припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказаних вище висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) виклала правову позицію щодо змісту понять «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання та «термін виконання зобов`язання згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Відтак, за договором позики № 44679 від 19.12.2018 та додаткової угоди до нього у межах строку кредитування до 15.02.2019 відповідач мав повернути позивачеві суму позики і сплатити проценти за користування ним.
Отже, сторони узгодили строк кредитування (строк виконання зобов`язання), а тому нарахування процентів поза межами узгодженого сторонами строку кредитування є неправомірним.
Отже, відповідно до ст. 1048 ЦК України позивач має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за договором позики № 44679 від 19.12.2018 в межах погодженого сторонами строку користування позикою, тобто за період з 19.12.2018 (дата укладання договору і зарахування коштів на картковий рахунок відповідача) по 15.02.2019 (дата повернення позики).
Доказів того, що в подальшому сторонами було пролонговано вказаний договір матеріали справи не містять.
З урахуванням викладеного та виходячи із умов договору, суд доходить висновку, що заборгованість за процентами за користування позикою відповідачем за період з 16.02.2019 по 01.08.2025 нарахована поза межами узгодженого строку кредитного договору та відповідно до умов договору має складати 14,5 грн. В такому розмірі вона підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.
Вирішуючи питання в частині позовних вимог про стягнення щомісячної комісійної винагороди за користування позикою із відповідача, суд виходить з такого.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів статтю 11 викладено у такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів з набранням чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультра активну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку або іншої фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 (провадження №14-44цс21).
За договором позики № 44679 від 19.12.2018 та додатковою угодою до нього позикодавець ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» надав позичальнику ОСОБА_1 позику в розмірі 5 000,00 грн. строком до 15.02.2019.
Підпунктом 1.1.2.1 Договору зазначено, що плата за користування позикою здійснюється у вигляді: процентів (процентна ставка), яка складає 0,01%, та комісії (комісійної винагороди), яка складає 1,1% в день від початкового розміру позики.
Згідно пп.1.1.4. Договору нарахування комісії за Договором здійснюється на фактичну кількість календарних днів користування позикою.
Згідно п.5.3. Договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожен день прострочення.
При цьому, Договір не містить перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються відповідачу та за які фінансовою установою встановлена щоденна комісійна винагорода за користування позикою.
ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження наявності, переліку таких послуг, які входять до складу комісійної винагороди, і погодження їх з відповідачем при укладенні договору позики, справедливості умов договору щодо комісійної винагороди, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату.
Фактично фінансова компанія на постійній основі встановила комісійну винагороду за користування позикою, хоча відповідно до статей 1054, 1056-1 ЦК України за користування кредитом кредитор (позикодавець) може отримувати на постійній основі лише проценти.
Однак, встановивши у договорі позики №44679 від 19.12.2018 сплату комісійної винагороди за користування позикою в розмірі 1,1% від суми позики, що складає 55,00 грн. щоденно, а з 16.02.2019 в розмірі 3,0% від суми позики, що складає 150,00 грн. щоденно, кредитна установа не встановила у договорі, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови договору позики в частині обов`язку позичальника сплачувати щоденну комісійну винагороду, є несправедливими.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Отож, враховуючи те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону «Про споживче кредитування», а відповідачу встановлено щоденну комісійну винагороду за послуги, які не конкретизовано умовами договору, суд дійшов висновку, що положення договору позики № 44679 від 19.12.2018 в частині обов`язку позичальника сплачувати комісійну винагороду у розмірі 1,1% в день від суми позики, та сплачувати у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожен день прострочення, є нікчемними відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.08.2022 у справі №202/5330/19 (провадження № 61-18751св21).
Якщо сторона договору звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Оскільки положення договору позики № 117468 від 09.11.2019 в частині обов`язку позичальника сплачувати щоденну комісійну винагороду, є нікчемними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією за користування позикою.
Отже, беручи до уваги невиконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 за договором позики № 44679 від 19.12.2018, суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково в розмірі 5 014,5 грн., з яких: 5 000,00 грн. заборгованість за тілом позики, 14.5 грн. - заборгованість за процентами.
Розподіляючи судові витрати у справі, суд визначив таке.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 423,00 грн. згідно з платіжною інструкцією № 2606 від 06.11.2025.
Зважаючи на те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 492,5 грн. (2423,00 грн. х 5014,5 грн.: 24669,5 грн.)
Щодо стягнення із відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 5 000,00 грн., суд зазначає таке.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Згідно із пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження судових витрат у вказаному вище розмірі до суду подано: копію договору про надання правничої допомоги від 09.07.2025, укладеного між позивачем та адвокатом Рудзей Ю.В., копію акту №44679 наданих послуг правничої допомоги за цим договором від 01.09.2025 на суму 5000,00 грн, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, довіреність б/н від 09.07.2025.
Розподіляючи витрати, понесені позивачем на юридичну (правничу) допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт понесення таких витрат та їх розмір.
Зважаючи на те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1016,33 грн. (5000,00 грн. х 5014,5 грн.: 24669,5 грн.)
Розмір витрат за надання правничої допомоги відповідачці ОСОБА_2 становить 8 000 грн.
Зважаючи на те, що позов задоволено частково, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1626,13 грн. (8000,00 грн. х 5014,5 грн.: 24669,5 грн.)
Керуючись ст.ст.263-265, 268, 273, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
позов Товариства з обмеженою відповідальністю ''ФК "ГЕЛЕКСІ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ''ФК ''ГЕЛЕКСІ'' загальну заборгованість за договором позики № 44679 від 19.12.2018 в розмірі 5 014,5 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ''ФК ''ГЕЛЕКСІ'' витрати по сплаті судового збору у розмірі 492,5 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1016,33 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ''ФК ''ГЕЛЕКСІ'' на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1626,13 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Ольга Валеріївна Швець

13.03.2026