ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 380/1417/20
адміністративне провадження № К/9901/30838/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Уханенка С. А.,
суддів - Радишевської О.Р., Соколова В.М.,
розглянув в порядку письмового провадження, як суд касаційної інстанції, адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби у Мостиському районі Львівської області та Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб - Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Мостиського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про стягнення шкоди, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду 07 жовтня 2020 року (головуючий суддя - Курилець А.Р., судді: Большакова О.О., Качмар В.Я.),
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1. У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби у Мостиському районі Львівської області (далі - УДКС у Мостиському районі Львівської області) та Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) про стягнення з Державного бюджету України на його користь шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання з відповідного рахунку Казначейства 39972,83 грн.
1.1. Позов обґрунтовано тим, що з 22 вересня 2016 року йому, як судді у відставці, призначено та виплачується щомісячне довічне грошове утримання. З цього часу й до 27 лютого 2018 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, де він перебуває на обліку, утримувало з його щомісячного довічного грошового утримання податок на доходи фізичних осіб, відповідно до абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Водночас зазначена норма Податкового кодексу України визнана неконституційною і втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 27 лютого 2018 року №1-р/2018. У зв`язку з цим, на думку позивача, йому завдана матеріальна шкода в розмірі утриманого податку за вказаний період, що, в силу вимог частини третьої статті 152 Конституції України, статей 1166, 1175 Цивільного кодексу України, підлягає відшкодуванню державою незалежно від вини органу Пенсійного фонду України, що діяв як податковий агент.
ІІ. Установлені судами обставини справи
2. Згідно з постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VІІІ ОСОБА_1 звільнений з посади судді Мостиського районного суду Львівської області у відставку та з 22 вересня 2016 року отримує щомісячне довічне грошове утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
3. Згідно з довідкою Мостиського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 17 травня 2018 року №260/02.22-11 за період з вересня 2016 року по лютий 2018 року включно, із сум його щомісячного довічного грошового утримання утримано податок на доходи фізичних осіб в сумі 39972,83 грн.
4. Як зазначено у цій довідці, оподаткування здійснювалося відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року № 1411-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій» та підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України із сум пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), що перевищували десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року; ставка податку - 18%.
5. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
5.1. У пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 встановлено, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
6. У 2018 році ОСОБА_1 звернувся до Мостиського районного суду Львівської області з позовом про стягнення шкоди у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб за період з 22 вересня 2016 року по лютий 2018 року в розмірі 39972,83 грн внаслідок визнання неконституційними положень абзацу першого підпункту 169.2.19. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання.
7. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року у справі № 448/1167/18 позов задоволено.
8. Постановою Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року скасовано рішення суду першої інстанції та закрито провадження у справі № 448/1167/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління державної казначейської служби України у Мостиському районі Львівської області, за участю третіх осіб: Головного управління Пенсійного фонду України Львівської області, Мостиського відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про стягнення шкоди. У цій справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.
9. Предметом спору у цій справі є стягнення матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
10. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року позов задоволено: стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Казначейства 39972,83 грн шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. 
10.1. Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дії підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнаного Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 неконституційним, позивач недоотримав належні йому виплати в розмірі 39972,83 грн, тому, відповідно до приписів статті 152 Конституції України, статей 22, 1175 Цивільного кодексу України завдана йому матеріальна шкода має бути відшкодована за рахунок коштів Державного бюджету України.
11. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено в позові.
11.1. Переглядаючи рішення суду першої інстанції та скасовуючи його, суд апеляційної інстанції виходив з того, що здійснюючи відповідні відрахування із сум щомісячного довічного грошового утримання позивача у спірний період, пенсійний орган діяв у порядку, встановленому чинною на той час нормою Податкового кодексу України, у зв`язку з чим грошові кошти, про відшкодування яких просив позивач, не можна вважати збитками. Водночас ОСОБА_1 не довів заподіяння йому шкоди органами Казначейства, які не здійснювали нарахування та утримання податку із сум його щомісячного довічного грошового утримання й так само, як і пенсійний орган, не винні у недоотриманні позивачем відповідних сум, що правомірно утримувалися з його доходу. Виходячи з цього, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності органів Казначейства у межах заявлених позивачем вимог.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції, вимоги касаційної скарги та аргументи сторін
12. Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
13. У касаційній скарзі заявник зазначає, що, суд апеляційної інстанції при вирішення питання про відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, неправильно застосував положення статей 3, 8, 22, 41, 56, 152 Конституції України, статей 6 і 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах щодо порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про правомірність дій органу Пенсійного фонду України при здійсненні відповідних відрахувань у спірний період та відсутність підстав для відшкодування державою завданої йому шкоди.
13.1. Позивач указав про необхідність відступлення від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №466/7720/16-а та від 10 вересня 2020 у справі №752/5191/16-а, що був застосований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, посилаючись на те, що така правова позиція Верховного Суду, викладена у зазначених постановах, а також постановах від 31 січня 2018 року у справі № 804/16773/14, від 04 вересня 2018 року у справі №161/11627/17, від 20 листопада 2018 року у справі №825/552/18, від 03 грудня 2019 року у справі №161/8826/15-а, від 16 травня 2019року у справі №336/5032/15-а та від 04 лютого 2020 року у справі №686/5520/17, сформульована, на його думку, лише з урахуванням принципу верховенства закону, однак без урахування принципу верховенства права і практики ЄСПЛ.
13.2.  ОСОБА_1 наголошує на самоусуненні суду від обов`язку встановлення належності відповідачів та їх заміни у разі необхідності та звертає увагу Верховного Суду, що до ухвалення судом касаційної інстанції постанов у справах №№ 242/4741/16-ц та 641/88578/17 практика залучення у такій категорії справ, як відповідача, органів Державної казначейської служби України була сталою та відповідала правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Позивач уважає, що, ураховуючи зміни, які відбулися у судовій практиці ( щодо визначення у таких справах належного відповідача), то суд повинен був діяти відповідно до статті 48 КАС України, а саме роз`яснити позивачу його право заявити клопотання про залучення до участі у справі, як співвідповідача, відповідний державний орган, діями якого заподіяно шкоду. Однак з власної ініціативи суд цього питання також не вирішив.
14. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 листопада 2020 року визначено склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючу суддю - Бучик А.Ю., суддів: Мороз Л.Л., Рибачука А.І.,
15. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , з метою перевірки наявності обставин, передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
16. У відзиві на касаційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області просило залишити оскаржену постанову суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість. Так, третя особа вважає, що позивач не має права вимагати повернення відрахованого з його доходів податку за період до дати ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, яким передбачено, що саме з цієї дати відповідна норма Податкового кодексу України втрачає чинність, а тому Рішення Конституційного Суду України не поширюється на період, що передував цьому Рішенню.
17. Від інших учасників справи відзиви на касаційну скаргу не надійшли.
18. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2022 року відведено суддів Бучик А.Ю., Мороз Л.Л., Рибачука А.І. від участі у розгляді справи № 380/1417/20 у зв`язку з порушенням порядку визначення суддів для розгляду справи, встановленого статтею 31 КАС України, а саме: без врахування спеціалізації.
19. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 грудня 2022 року визначено склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючого суддю - Білоуса О.В., судді: Желтобрюх І.Л., Блажівську Н.Є.
20. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 грудня 2022 року відведено суддів Білоуса О.В.., Желтобрюх І.Л., Блажівську Н.Є. від участі у розгляді справи №380/1417/20, у зв`язку з порушенням порядку визначення суддів для розгляду справи, встановленого статтею 31 КАС України, а саме: без врахування спеціалізації.
21. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 грудня 2022 року визначено склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючого суддю - Уханенка С.А., судді: Кашпур О.В., Радишевську О.Р.
22. У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 лютого 2024 року визначено склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючого суддю - Уханенка С.А., суддів: Прокопенка О.Б., Радишевську О.Р.
23. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2024 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
24. У зв`язку з відставкою судді Прокопенка О.Б., протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 жовтня 2024 року визначено склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючого суддю - Уханенка С.А., суддів: Соколова В.М., Радишевська О.Р.
V. Джерела права й акти їхнього застосування
25. За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
26. Конституцією України регламентовано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Конституції України).
27. Частиною першою статті 92 Конституції України установлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення (пункти 1, 6).
28. Питання пенсійного забезпечення регулюються законодавством про пенсійне забезпечення в Україні, що побудоване на засадах Конституції України й складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законів України «Про пенсійне забезпечення», «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», інших законів України, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
29. На час виникнення спірних правовідносин, Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон №1166-VII) пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
30. Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України викладено у новій редакції, за якою до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються «суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати».
31. Законом України від 02 червня 2016 року № 1411-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій» установлено, що пенсії або щомісячне довічне грошове утримання оподатковуються, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року. 
32. До набрання чинності Законом № 1166-VII, яким передбачено внесення змін до статті 164 Податкового кодексу України, пенсія та щомісячне довічне грошове утримання громадян не підлягали оподаткуванню.
33. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
33.1. У пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 встановлено, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
34. Відповідно до частин першої і другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
35. Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
36. Порядок організації та діяльності Конституційного Суду України, статус суддів Суду, підстави і порядок звернення до Суду, процедура розгляду ним справ і виконання рішень Суду визначаються Конституцією України та законом (стаття 153 Конституції України).
37. Частиною другою статті 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) установлено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
38. За правилами частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (пункт 2 частини другої статті 22 ЦК України).
39. У частині третій статті 22 і частині першій статті 1166 ЦК України закріплений загальний принцип повного відшкодування збитків, під яким слід розуміти відшкодування збитків у повному обсязі, тобто як реальної шкоди, так і упущеної вигоди.
40. За правилами частини четвертої статті 6 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини. 
VI. Позиція Верховного Суду
41. Питанням, що належить вирішити в межах розгляду цієї справи судом касаційної інстанції, зокрема, є перевірка наявності підстав для відступлення від висновків Верховного Суду, викладеного у постановах від 20 березня 2018 року у справі №466/7720/16-а та від 10 вересня 2020 у справі №752/5191/16-а, що були застосовані судом апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи.
42. Ключовими аргументами у доповненні касаційної скарги ОСОБА_1 указав:
- у зв'язку з прийняттям Закону № 1166-VII (набув чинності 01 квітня 2014 року) відбулося фактичне звуження змісту його прав на майно, зокрема, на пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до закону;
- указане порушення було триваючим до дати прийняття Конституційним Судом України Рішення від 27 лютого 2018 року у справі № 1-р/2018, а отже, є усі підстави для відшкодування матеріальної шкоди, завданої нормою закону, який надалі була визнана неконституційною.
43. Відповідаючи на порушене питання, Верховний Суд виходить з такого.
44. Правові аспекти відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої дією акта, що надалі був визнаний неконституційним, та визначення належного відповідача у таких спорах, досліджувалася Верховним Судом у складі об'єднаної палати Касаційного адміністративного суду (далі - Об'єднана палата) у справі № 160/6949/20, до якої ця справа була передана для уніфікації судової практики у таких правовідносинах. 
45. Так, з'ясовуючи підстави відшкодування такої шкоди та визначаючи коло учасників судового процесу, Об'єднана палата у постанові від 24 лютого 2026 року у справі № 160/6949/20 указала, що за своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник в момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність.
45.1. Отже, шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.
45.2. У справі № 160/6949/20 Об'єднана палата акцентувала увагу на тому, що положення частини третьої статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не повинно здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.  Проте, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги статті 152 Конституції України, не прийнятий.
45.3. Водночас Об'єднана палата у справі № 160/6949/20 указала, що найголовнішою ознакою відповідальності держави є її специфічний, правовідновлюючий, публічно-правовий характер, оскільки держава, реалізуючи статтю 1 Конституції України, що проголошує Україну суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, за власною ініціативою повинна вживати заходів для поновлення визнаних нею і порушених з її вини прав, свобод та законних інтересів приватних осіб чи територіальних громад, хоча прямо публічно-правовий характер відповідальності держави в законодавстві не проголошується.
45.4. Об'єднана палата у справі № 160/6949/20 зазначила, що за відсутності конкретного нормативного механізму відшкодування такої шкоди, можна стверджувати, що інститут позасудового, добровільного відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, в Україні не працює, тому з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень можливе ініціювання заінтересованими особами відшкодування шкоди (матеріальної та/або моральної) в судовому порядку. 
45.5. Отже, за висновками Об'єднаної палати у справі № 160/6949/20, неконституційність закону зумовила право осіб на компенсацію за обмеження їхніх гарантій, а відсутність спеціального закону про порядок виплат не звільняє державу від відповідальності, оскільки, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, держава зобов`язана забезпечити його реалізацію, в іншому випадку - всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються безпосередньо на неї.
45.6. З огляду на викладене, Об`єднана палата, керуючись частиною третьою статті 152 Конституції України, у межах установлених у справі № 160/6949/20 обставин, сформулювала такі правові висновки:
1) відсутність спеціального закону не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, поданого на підставі частини третьої статті 152 Конституції України, про відшкодування шкоди, завданої неконституційним актом, оскільки норми Конституції України є нормами прямої дії і не допускають звуження змісту та обсягу конституційних прав особи внаслідок бездіяльності законодавця;
2)  ;
3) належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, завданої прокурору зазначеним неконституційним актом, є відповідний орган прокуратури, який здійснював нарахування та виплату заробітної плати і діями якого фактично було заподіяно таку шкоду, тоді як залучення Державної казначейської служби України не є необхідним, оскільки вона не є суб`єктом, який порушив права такого працівника прокуратури.
46. Однак, вирішуючи спір та приймаючи протилежні рішення, суди не звернули уваги на те, що заявляючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди у цій справі, позивач визначив органи Державної казначейської служби України, як відповідачів у цій справі, а пенсійні органи, що здійснювали відрахування від належних йому сум пенсії (Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Мостиський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області), залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
47. Верховний Суд зауважує, що основним завданням органів Державної казначейської служби України є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Тобто, за своїм правовим статусом, Держказначейство може бути учасником справи, але зазвичай воно виступає не самостійним відповідачем, оскільки сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державну казначейську службу України чи її територіального органу.
48. Верховний Суд ураховує, що орган Пенсійного фонду України в цих правовідносинах діяв як податковий агент і був розпорядником бюджетних коштів, однак повноваження вирішувати на власний розсуд який нормативно-правовий акт потрібно виконувати у нього відсутні, а тому пенсійний орган не міг виплачувати позивачу суддівську винагороду (протягом указаного періоду) без утримання податку, установленого нормою закону. 
48.1. Водночас, виходячи з правової природи щомісячного грошового утримання судді, з якого було утримано податок, Суд констатує, що державою попередньо було виділено кошти для здійснення таких виплат (зокрема й позивачу), але орган Пенсійного фонду натомість розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які були встановлені підпунктом 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Отже, є підстави стверджувати, що виплата позивачу щомісячного грошового утримання судді, за вирахуванням податку, є результатом дій/рішень пенсійного органу, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками. 
49. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що дієвість захисту порушеного права безпосередньо залежить від того, наскільки обраний метод відповідає суті самого порушення. Отже, щоб розв`язання спору не було формальним, а реально поновило права особи, судам необхідно встановити чіткий зв`язок між характером шкоди, способом її усунення та правильно визначити належного відповідача, так як у випадку недотримання указаних критеріїв судове рішення набуває декларативного характеру.
50. Підсумовуючи викладене, Суд наголошує, що позовні вимоги заявляє позивач, однак адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і надалі забезпечуватиме їхній ефективний захист.
51. Ураховуючи те, що ефективність захисту порушеного права та подальше виконання судового рішення безпосередньо залежать від правильного визначення кола відповідачів, а визначення належного суб`єкта відповідальності є обов`язковою умовою для забезпечення реального відновлення прав позивача, Верховний Суд дійшов висновку, що у цій справі суди попередніх інстанцій не встановили усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення цього спору та не з'ясували з діями якого органу пов'язана спричинена, на думку позивача, шкода і який суб'єкт владних повноважень є належним відповідачем у цій справі.
52. За правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
53. Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
54. За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, у зв'язку з чим оскаржені судові рішення підлягають скасуванню, а справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
55. Під час нового розгляду судам попередніх інстанцій необхідно перевірити та встановити коло учасників у цій справі на предмет правильності визначення їхнього процесуального статусу та визначити належного відповідача, виходячи із кола учасників спірних правовідносин, оцінюючи безпосередньо їхні дії, що призвели до зменшення розміру належних виплат.
56. За таких обставин, підстави для перевірки аргументів позивача щодо необхідності відступлення від висновків Верховного Суду у справах №466/7720/16-а та №752/5191/16-а відсутні, з огляду на результат розгляду цієї справи.
VІI. Судові витрати
57. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність підстав, наведених у статтях 139,140 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року скасувати.
3. Справу № 380/1417/20 за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби у Мостиському районі Львівської області та Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Мостиського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, направити на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
4. Судові витрати не розподіляються.
5. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя: С.А. Уханенко
Судді: О.Р. Радишевська
В.М. Соколов