Справа № 947/40740/25
Провадження № 2/947/610/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2026 року 
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді – Куриленко О.М., 
за участю секретаря судового засідання – Петрової А.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

28 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надійшла позовна заява, в якій він просить здійснити поділ майна: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати грошові кошти у розмірі 18 751,00 доларів США спільним сумісним майном подружжя та виділити у власність ОСОБА_1 частину грошових коштів, що є спільною власністю у сумі 9 375,50 доларів США, та стягнути їх з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову зазначав, що позивач по справі — ОСОБА_1 та відповідач по справі – ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 14 липня 2007 року. 15 травня 2023 року рішенням Київського районного суду м. Одеси в справі № 947/8157/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 14 липня 2007 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, Україна, актовий запис № 405, розірваний. За інформацією позивача по справі – ОСОБА_1 , під час перебування в шлюбі, ним разом з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідний договір купівлі-продажу був підписаний від імені ОСОБА_2 . Крім того, за інформацією позивача по справі – ОСОБА_1 , станом на 18.01.2022 року, на депозитному рахунку ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в Акціонерному товаристві Комерційний Банк «Приватбанк» знаходились кошти в сумі 18 751,00 доларів США, які є спільною сумісною власністю подружжя. 
Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 07.11.2025 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 10.12.2025 року на 12.00 год.
04.12.2025 року до канцелярії суду від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Ухвалою суду від 05.12.2025 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, – відмовлено.
09.12.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надійшла заява, в якій він просив у зв`язку з неможливістю прибути з міста Києва до міста Одеси в судове засідання в справі № 947/40740/25, яке призначено на 12:00 годину 10 грудня 2025 року, та, враховуючи, що позивач по справі – ОСОБА_1 , на даний час, проходить військову службу в ЗСУ, розглянути справу, 10 грудня 2025 року, без участі позивача та його представника. Просив також в зазначеному судовому засідання розглянути та задовольнити клопотання про витребування доказів, яке було долучено до позовної заяви.
Ухвалою суду від 10.12.2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 про витребування доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задоволено частково. Витребувано з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» виписку з рахунків по всім депозитним договорам, які були укладені між Акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в період з 18.01.2022 року по 15.05.2023 року та належним чином засвідчені копії таких договорів. Встановлено строк виконання ухвали до наступного підготовчого судового засідання, що призначено на 15 січня 2026 року до 10.30 год.
У зв`язку з неотриманням витребуваних доказів, підготовче судове засідання, призначене на 15 січня 2026 року до 10.30 год. було відкладено до 12 лютого 2026 року до 10.30 год.
26.01.2026 року, засобами поштового зв`язку, від Комерційного Банку «Приватбанк» надійшли витребувані докази.
Ухвалою суду від 12.02.2026 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя; призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 17.03.2026 року о 10.00 год.
17.03.2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надійшли Додаткові пояснення по справі, в яких він просив: справу розглянути за відсутності позивача та його представника; здійснити поділ майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати грошові кошти у розмірі 18 751 доларів США спільним сумісним майном подружжя та виділити у власність ОСОБА_1 частину грошових коштів, що є спільною власністю у сумі 9 000 доларів США, та стягнути їх з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
У зв`язку з відсутністю електроенергії, судове засідання, призначене на 17.03.2026 року о 10.00 год. було відкладено до 21.04.2026 року до 11.00 год.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.
Позивач – ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 21.04.2026 року, не з`явився, представник позивача – ОСОБА_3 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. 
Відповідач – ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення повідомлена належним чином, Відзив на позовну заяву не надала.
Судова кореспонденція, скерована на ім`я відповідача повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою.
Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Також, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у Постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, яка сповіщена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
На підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували у шлюбі з 14 липня 2007 року, реєстрація шлюбу здійснена Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 405. 
15 травня 2023 року рішенням Київського районного суду м. Одеси в справі № 947/8157/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 14 липня 2007 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 405, розірваний. 
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.04.2026 року, ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер 1575, виданий 22.09.2017 року, видавник – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Борисова Н.В.
На підставі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України.
На підставі ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Таким чином, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 14.07.2007 по 15.06.2023.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК України.
Вказане наведено у постановах ВС від 05.09.2018 у справі №709/494/16-ц, провадження №61-19909св18 та від 20.05.2019 у справі №360/303/17-ц, провадження №61-410св18.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.
Згідно з п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Тобто, вказані норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тих обставин, зокрема, хто є набувачем за договором, або забудовником будівлі, або на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
За правилами ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Таким чином, з наведеного вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц у справах про поділ спільного сумісного майна подружжя суд у мотивувальній частині рішення встановлює обсяг спільно нажитого майна подружжя, вирішуючи питання щодо доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та зазначення про це у резолютивній частині судового рішення не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вимога про поділ спільного сумісного майна.
Метою позивача є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Тому позовна вимога про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є ефективним способом захисту права позивача за первісним позовом на такий поділ. З огляду на це у задоволенні вимоги про визнання квартири та грошових коштів об`єктом спільної сумісної власності подружжя слід відмовити.
У Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення частини грошових коштів у сумі 9 375,50 доларів США, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Згідно Виписки АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку ОСОБА_2 за період 18.01.2022-15.05.2023 рр, що надійшла на виконання ухвали суду про витребування доказів, кошти у сумі 18751,88 доларів США були зняті з рахунку 08.09.2022 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки протягом зазначеного період сторони проживали разом та вели спільне господарство і позивачем не доведено що зазначені кошти були витрачені виключно відповідачем у власних інтересах, а не в інтересах їх сім`ї. Доказів існування зазначених коштів на час розірвання шлюбу матеріали справи не містять.
Як передбачено ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 8903,56 грн., тому до стягнення з відповідачки підлягає судовий збір в сумі 5000 грн. пропорційно до задоволеної частини вимог за позовом.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 60, 61, 65, 68-71, 114 СК України, ст. ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 3, 10, 76-83, 89, 90, 133, 141, 142, 206, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ :

Позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, – задовольнити частково.
Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору в сумі 5000 гривень.
В решті позовних вимог, – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:      О. М. Куриленко