ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/5336/23  Номер провадження 22-ц/814/683/26	Головуючий у 1-й інстанції Дністрян О. М.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Триголов В.М.,
судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,
секретар:Горбун К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Коротенка Олега Івановича на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Служба у справах дітей Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, - 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, посилаючись на те, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 травня 2023 року (справа №619/1334/23) було розірвано шлюб між ним та відповідачкою. 
Від спільного шлюбу вони мають неповнолітню доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розлучення донька залишилася проживати разом з відповідачкою за їх спільното угодою. Дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка заяву про стягнення з нього аліментів не подавала, тому він сам перераховує кошти на утримання їхньої доньки. Після того як вони розлучилися, відповідачка усілякими способами перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною. Проявляється це в тому, що останні місяці він майже кожного дня телефонував доньці, але співмешканець відповідачки забороняє їй спілкуватися з батьком, дозволяє спілкування лише в його присутності, при кожній розмові всіляко намагається влаштувати скандал, як наслідок донька постійно перебуває в пригніченому стані. 
Крім того, відповідачка разом зі своїм співмешканцем психологічно тисне на дитину, створюючи негативний образ батька. Вони здійснюють на дитину тиск, у зв`язку з чим дитина отримує душевну травму. Донька стала дратівливою, замкнутою в собі. Як свідомий громадянин, він розуміє свій батьківський обов`язок приймати участь у виховання дитини, як людина, яка має почуття, він має дуже велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею, віддаючи своє тепло і батьківську любов. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування з дитиною, спричинить доньці шкоду, не існує. 
Позивач вважає, що створення відповідачкою перешкод його спілкуванню з дитиною, порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам дитини. Просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у його спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом визначення порядку його участі у спілкуванні та вихованні дитини, а саме, кожні вихідні: з п`ятниці по неділю з 18.00 години п`ятниці до 18.00 години неділі; перша неділя осінніх канікул; з 18.00 години 17 грудня до 18.00 години 19 грудня (для святкування дня народження бабусі); новорічні свята: з 18.00 години 01 січня до 18.00 години 6 січня; з 18.00 години 8 лютого до 18.00 години 9 лютого (для святкування його дня народження); день народження доньки з 18.00 години 12 лютого до 18.00 години 15 лютого; 09 березня з 9.00 години до 18.00 години; перша неділя весняних канікул; один місяць на літніх канікулах з 9.00 години 01 липня до 18.00 години 31 липня (для оздоровлення), а також просив надати йому можливість спілкування з донькою засобами телефонного, поштового, електронного та телекомунікаційного зв`язку, з урахуванням розпорядку дня дитини без присутності сторонніх.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у спілкуванні та вихованні малолітньої дочки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення порядку його участі у спілкуванні та вихованні дитини, визначивши час:
- кожна перша та третя субота місяця з 10 до 17 год.;
- кожна друга та четверта неділя місяця з 10 до 17 год.;
- у разі неможливості особистих побачень вільне спілкування батька з дочкою за допомогою відео та аудіо зв`язку в зручний для дитини час.
Непогидившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Вирішуючи спір , суд першої інстанції вказував , що при вирішенні спорів щодо дітей вирішальним є питання, чи було забезпечено справедливу рівновагу між задіяними конкуруючими інтересами: інтересами дитини, двох батьків і громадського порядку, в межах свободи розсуду, наданої державі у таких питаннях. На думку апелянта , така позиція суду  є формальною та хибною, а посилання Суду у судовому рішенні на численні правові позиції Верховного Суду та Європейського суду з прав людини на те, що у цій категорії справ мають бути забезпеченні права дітей і їх найкращі інтереси, суперечить суті ухваленого судового рішення.
Так, дитині ОСОБА_3 на час заслуховування її у суді виповнилося 13 років, психолог, що був присутній під час її допиту повідомив Суду, що дівчинка розумово та психічно розвинута на свій вік, надала свідчення, з яких не вбачається, що відомості повідомлені Суду дитиною надані під тиском або у інших спосіб, що спотворює надані нею свідчення. Дитини чітко та недвозначно пояснила, що боїться батька, не хоче з ним спілкуватися, а спілкується на прохання матері.
На думку скаржника , судове рішення ухвалене проти волі дитини, за своїми наслідками є «примушенням» дитини, наражає дитину на страх за свою безпеку. Оскільки дитина є достатньо дорослою та вже може усвідомлювати та висловлювати свої думки й інтереси , відтак нехтування думкою дитини та іншими доказами щодо негативного впливу на дитину її батька , його асоціальної поведінки та те , що дитина передусім , фізично боїться свого батька , перетворює судове рішення на фактичне зобов`язання дитини спілкуватися із своїм батьком та перебувати із ним наодинці.
Мотиви судового рішення , що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, з огляду на досліджені та встановлені судом обставини є гіпотетичною та не узгоджується з фактичними обставинами справи.
Окрім того, відповідач акцентує на тому , що є недоведеною позиція позивача щодо перешкоджання відповідачем у спілкуванні дитини із батьком , та відсутність будь яких доказів щодо перешкоджання відповідачем спілкуванню із дитиною.
Зважаючи на викладене апелянт просить скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07 серпня 2025 року , та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
ОСОБА_2 звернувся до суду із відзивом на апеляційну скаргу в якому зазначив, що насправді між батьками неповнолітньої дитини існують досить неприязні відносини , проте ця неприязнь між батьками не повинна впливати на участь батька у вихованні дитини, зважаючи на що просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
У справі встановлено, що з 08 вересня 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 травня 2023 року .
В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дочка – ОСОБА_3 .
Після розірвання шлюбу дитина ОСОБА_3 залишилася проживати із матірю , вказана обставина сторонами не заперечується. 
Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, як представника органу опіки та піклування, № 466 від 02.12.2024 року «Про доцільність встановлення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої ОСОБА_3 , 2012 року народження», керуючись ст. ст. 19, 157, 159 Сімейного кодексу України та рекомендацією Комісії, в інтересах дитини, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне встановлення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначивши час: кожна перша та третя субота місяця з 10.00 до 17.00; кожна друга та четверта неділя місяця з 10.00 до 17.00; у разі неможливості особистих побачень вільне спілкування батька з дочкою за допомогою відео та аудіо зв`язку в зручний для дитини час .
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існує спір щодо участі позивача ОСОБА_2 у спілкуванні з донькою ОСОБА_5 , при цьому вирішити його самостійно сторони не можуть, що є підставою для захисту й реалізації прав позивача, передбачених ч.2 ст. 159 СК України, у судовому порядку.
Визначаючи спосіб участі батька у вихованні доньки, спілкуванні з нею, суд враховував принцип рівності прав батьків у вихованні дітей та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.
Також суд зауважив, що право батька на спілкування з дитиною є його беззаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає його інтересам. Між тим з батьків, хто проживає окремо і дитиною має існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, його розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина має рости під опікою і відповідальністю обох батьків, а тому участь позивача у вихованні дитини, спілкуванні між ними не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача, а буде відповідати й інтересам дитини.
З метою уникнення подальших маніпуляцій з боку сторін, суд вважав, що визначений графік дисциплінуватиме батьків.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на слідуюче.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Відповідно до ч. 1ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства`дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Згідно зіст. 141 Сімейного кодексу Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятоюстатті 157 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).
Відповідно до ч. 1-3ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Статтею 158 СК Українипередбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (ч. 8ст. 7 СК України,ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із ч. 2ст. 155 СК Українибатьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
У рішенні від 07.12.2006 року у справі "Хант проти України" Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім - права її батьків.
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі № 189/68/20, від 08.02.2023 року у справі № 334/1202/20, від 15.08.2023 року у справі № 759/4170/20, від 26.10.2023 року у справі № 233/418/22.
При вирішенні даного спору суд першої інстанції правильно врахував, і з цим погоджується колегія суддів, що батько дитини ОСОБА_2 , який проживає окремо від малолітньої доньки ОСОБА_6 , має право на особисте спілкування з нею, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини та не шкодить інтересам дитини.
До того ж, в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що спілкування батька із малолітньою донькою буде перешкоджати нормальному розвитку дитини.
При ухваленні рішення місцевим судом враховано ставлення позивача до малолітньої доньки, його постійне та послідовне бажання спілкуватися з нею, брати участь у її вихованні, оздоровленні, утриманні, всебічному розвиткові тощо.
Також судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами у справі немає повного порозуміння щодо участі позивача у вихованні дитини, спілкуванні з нею, про що свідчать, зокрема, надані ними пояснення та наявні у справі докази.
За таких умов, з метою забезпечення реалізації права позивача на участь у спілкуванні з дитиною та її вихованні, а також забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині забезпечення участі у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_3 .
Також, враховуючи інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та положень національного законодавства принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні; поведінку батька дитини, його активне бажання брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою, з метою дотримання розумного балансу щодо участі як матері, так і батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні, збереження зв`язків дитини із сім`єю, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд першої інстанції правильно визначив спосіб та порядок участі позивача у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 . 
При цьому, посилання відповідача на те, що вона не перешкоджає позивачеві спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджено, що між сторонами існує особистий конфлікт, що негативно впливає на дитину та не сприяє якнайкращому задоволенню її інтересів, які мають пріоритет над інтересами батьків, а існування між сторонами неприязних стосунків ускладнює погодження ними умов спілкування батька з дитиною.
Вказана обставина , щодо перешкоджання у спілкуванні зокрема підтверджується Листом Служби у справах дітей Виконавчого комітету Великосорочинської селищної ради Миргородського району Полтавської області від 26.03.2024 №06-14/37( т.1 а.с.140) , згідно якого фактичну адресу місця проживання ОСОБА_7 , з якою проживає малолітня ОСОБА_3 повідомляти відмовилася, зазначила , що зустрічі батька з дитиною негативно вплинуть на психо-емоційний стан дитини.
Із матеріалів справи вбачається , що між сторонами у справі дійсно існує конфлікт щодо спілкуватися з дитиною та участі у її вихованні. У свою чергу , дитина наразі більше підтримує сторону конфлікту із якою разом проживає та має можливість безперешкодно спілкуватися.
Також, на переконання апеляційного суду, факт неможливості самостійно визначити спосіб участі одного із батьків у вихованні доньки підтверджується безпосередньо незгодою відповідача із оскаржуваним судовим рішенням та подачею апеляційної скарги із проханням відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, в іншому ж випадку, сторони дійшли б згоди щодо способу участі батька у вихованні дитини самостійно.
Крім того, посилання скаржника на те, що дитина боїться спілкування із батьком не підтверджені доказами у справі , відсутні відомості про наявність обмежувальних приписів чи протоколів про адмін. правопорушення зі сторони ОСОБА_2 , що вказували б на його протиправну , незаконну та неналежну поведінку як батька щодо доньки ОСОБА_5 .
Таким чином, жодних обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить, що, в своючергу, не дає підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Коротенка Олега Івановича – залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов