ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/8181/25  Номер провадження 22-ц/814/845/26	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючий суддя: Триголов В.М.
Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.
Секретар:Горбун К.О.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Фабро Євгенія Альбертовича на рішення Київського районного суду міста Полтави від 02 жовтня 2025 року по справі за заявою тимчасово виконуючого обов`язків завідувача відділення №3 Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Максименка Олега Сергійовича про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу для надання психіатричної допомоги, -
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року до Київського районного суду м.Полтави надійшла заява тимчасово виконуючого обов`язків завідувача відділення №3 Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Максименко Олега Сергійовича про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу для надання психіатричної допомоги. В заяві вказував на те, що 29.09.2025 року о 15:40 год. на стаціонарне лікування у КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» за направленням лікаря психіатра КНП «Зіньківська міська центральна лікарня» був госпіталізований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, параноїдний синдром, загострення. 30.09.2025 року о 09 год.30 хв. був оглянутий комісією лікарів-психіатрів КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради», якими встановлено діагноз: шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, ускладнена психічними розладами поведінки внаслідок вживання канабіоїдів та алкоголю, синдром залежності, епізодичне вживання. Зважаючи на наявність у пацієнта тяжкого психічного розладу, відмову від добровільного лікування, внаслідок чого він виявляє реальні наміри вчиняти дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, просили суд примусово госпіталізувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного стаціонару.
Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 02 жовтня 2025 року заяву задоволено.
Госпіталізовано в примусовому порядку на лікування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради». Рішення підлягає негайному виконанню.
Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 . Скарга мотивована тим, що рішення прийнятне з порушенням норм законодавства що регулюють порядок госпіталізації.
Апелянт вказує, що примусова госпіталізація до психіатричного закладу є одним з найсуворіших обмежувальних заходів, який за своєю суттю є позбавленням особи свободи. Таке втручання може бути виправдане лише за наявності переконливих, беззаперечних та належно підтверджених доказів існування виняткових умов, прямо передбачених законом. 
Суд першої інстанції повністю проігнорував ці фундаментальні принципи. Заявник, КП «ОЗНПД ПОР», обґрунтував свою вимогу про госпіталізацію тим, що ОСОБА_1 нібито «виявляє реальні наміри вчиняти дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих». Проте, аналіз матеріалів справи свідчить, що цей висновок є нічим іншим, як припущенням, побудованим на суб`єктивних твердженнях однієї особи та не підкріпленим жодними об`єктивними доказами.
Скаржник зазначає, що уся доказова база зводиться до емоційної, неконкретизованої та нічим не підтвердженої заяви дружини, з якою, як неодноразово випливає з історії хвороби, у ОСОБА_1 існують тривалі та гострі конфліктні стосунки . Матеріали справи не містять жодного об`єктивного доказу, який би підтверджував, що ОСОБА_3 вчинив або мав реальний намір вчинити дії, що становлять небезпеку: відсутні протоколи про адміністративні правопорушення, витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, вироки суду, медичні довідки про нанесення тілесних ушкоджень, аудіо- чи відеозаписи погроз, свідчення незацікавлених осіб.
Зважаючи на викладене ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 просить скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 02 жовтня 2025 року, та постановити нове про відмову в задоволенні заяви.
У справі вставлено , що 29.09.2025 року о 15:40 год. на стаціонарне лікування у КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» за направленням лікаря психіатра КНП «Зіньківська міська центральна лікарня» був госпіталізований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, параноїдний синдром, загострення.
30.09.2025 року о 09 год.30 хв. був оглянутий комісією лікарів-психіатрів КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради», якими встановлено діагноз: шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, ускладнена психічними розладами поведінки внаслідок вживання канабісу та алкоголю, синдром залежності, епізодичне вживання.
Колегія суддів відзначає, що, задовольняючи заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок яких становить небезпеку для оточуючих, та існує необхідність госпіталізувати його в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки наявні підстави, передбачені ст.14Закону України «Про психіатричну допомогу» для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.
Колегія суддів не погоджується з цим у повному обсязі та зазначає наступне.
Статтею 3Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Статтею 49Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Статтею 3Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричнудопомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
Згідно зі статтею 3Закону України «Про психіатричнудопомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Зазначена гарантія узгоджується з пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Частинами першою та другою статті 16Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому огляду протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу (постанови Верховного Суду від 09 травня 2024 року в справі № 206/3939/23 (провадження № 61-2692св24), від 25 квітня 2024 року в справі № 554/9039/22 (провадження № 61-14103св23)).
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення у справі «Заїченко проти України» (№ 2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09)).
Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Згідно з частинами першою та другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження№ 14-9свц18) та узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 30 жовтня 2024 року у справі №206/546/24.
Зі змісту вказаної заяви вбачається, що підставою для звернення до суду стало те, що ОСОБА_1 був госпіталізований 29.09.2025 року в КП «ОЗНПД ОР», направлення на госпіталізацію було видане лікарем КНП «Зінківська міська клінічна лікарня», який після особистого огляду ОСОБА_1 зробив висновок про необхідність його госпіталізації.
Із матеріалів справи вбачається,що ОСОБА_1 поступив у відділення за направленням лікаря-психіатра КНП «Зінківська міська клінічна лікарня». Із заяви дружини пацієнта ОСОБА_4 « Погрожує мені, дитині та матері . Ударяється в релігію , молиться. Забороняє нам споживати їжу та таблетки. Кричить на оточуючих в магазині, бігає по селу, на місці не сидить. Купив палицю щоб бити оточуючих. Сусіди бояться виходити на подвір`я.»
Проте, заявник не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити ОСОБА_1 дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що він не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Жодного доказу на підтвердження таких подій, що мали місце у вересні 2025 року матеріали справи не містять.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції побудоване виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів КП « Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» від 30.09.2025 року та пояснень ОСОБА_4 щодо реальних намірів вчинити дії що являють собою небезпеку для оточуючих.
Колегія суддів вважає, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.
Інші обставини щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_1 та жодні докази на підтвердження вчинення ним протиправних дій щодо себе чи будь-якої іншої особи суду не надано.
При цьому, без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для нього чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, адже, затримання особи є настільки серйозним заходом, що виправданим він є тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи.
Прямими доказами вчинення чи реального наміру вчинити дії, що являють собою небезпеку, не можуть вважатися заяви та повідомлення в правоохоронні органи щодо тих чи інших обставин, які можуть трактуватися заінтересованою особою на власний розсуд. Такими доказами є рішення органів національної поліції, прокуратури, суду про притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Проте, такі рішення щодо ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Також, колегія суддів враховує і той факт, що на даний час ОСОБА_1 рішенням суду обмежено дієздатним чи недієздатним не визнавався.
З огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає, що матеріали даної справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили або підтверджували, що стан ОСОБА_1 такий, який дозволяє дійти переконливого висновку про наявність безумовних підстав, встановлених законом, для госпіталізації ОСОБА_1 у примусовому порядку. Отже, відсутні докази ознак того, що психічні розлади у ОСОБА_1 досягли такого рівня, які б виправдовували його примусову госпіталізацію до психіатричної лікарні.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1,3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням в цій частині нового судового рішення. Колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Фабро Є.А. необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» про примусову госпіталізацію та лікування ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 , адвоката Фабро Євгенія Альбертовича – задовольнити.
Рішення Київського районного суду міста Полтави від 02 жовтня 2025 року - скасувати.
Заяву тимчасово виконуючого обов`язки завідувача відділенням №3 Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Максименка Олега Сергійовича про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу для надання психіатричної допомоги – залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов