Номер провадження 2/754/5407/26
Справа №754/20849/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

03 квітня 2026 року м. Київ
Деснянський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Коваленко І. І. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ КОЛЕКТОР" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ціна позову 45 000,00 грн, та ухвалив таке рішення:
Стислий виклад позицій сторін 
12.12.2025 Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ КОЛЕКТОР" (далі - Позивач, ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР"), як новий кредитор, що набув право грошової вимоги на підставі Договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26.12.2024 року, укладеного з первісним кредитором ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС", звернувся до суду з позовом до Відповідача, ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0666-9246 від 05.04.2021 року у сумі 45 000,00 грн, що включає: 15 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу (тілом кредиту); 30 000,00 грн заборгованість за нарахованими процентами.
Також Позивач просить покласти на Відповідача понесені судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн.
12.03.2026 представник Відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на відсутність належного електронного підпису на договорі, відсутність доказів зарахування коштів (оскільки довідка LiqPay не містить IBAN), неправомірність нарахування процентів поза межами 21-денного строку кредитування згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду, непропорційність розміру процентів, що суперечить Закону "Про захист прав споживачів", а також на те, що Відповідач є мобілізованим військовослужбовцем з 18.04.2022 року, тому звільняється від сплати процентів.
18.03.2026 представник Позивача подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що договір було підписано за допомогою одноразового ідентифікатора "A979", який надсилався у смс-повідомленні на номер, вказаний Відповідачем у договорі, як фінансовий, що прирівнюється до власноручного підпису. Факт видачі кредиту підтверджується довідкою про перерахування суми кредиту № 0666-9246 від 05.04.2021 року через сервіс еквайрингу "LiqPay". Позивач наголосив, що ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" є фінансовою, а не банківською установою, тому не може надати первинні банківські виписки. Перерахування коштів через сторонній платіжний сервіс є правомірним виконанням зобов`язання кредитодавця. Водночас, Відповідач, зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, відповідач не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений статтею 81 ЦПК України. Нарахування процентів здійснювалось на підставі п. 11.1 Договору (відповідальність за частиною другою статті 625 ЦК України), що становить 2% за кожен день користування, але обмежено 200% від суми кредиту. Щодо пільг Позивач вказав, що у період дії кредитного договору та нарахування відсотків Відповідач не був військовослужбовцем.
24.03.2026 представник Відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, у яких додатково наголосив, що у матеріалах справи не надані належні та допустимі докази, що підтверджують накладення підпису на Заявку кредитного договору, що відповідно вказує на спірність факту ознайомлення Відповідача з його умовами та згоди на них. Довідку про перерахування суми кредиту № 0666-9246 від 05.04.2021 року та лист АТ КБ "Приватбанк" від 02.12.2019 року не підтверджують перерахування коштів саме Відповідачу за кредитним договором, що є предметом спору. Концепція "негативного доказу", коли Відповідач має доводити, що кошти не отримував, порушує принцип змагальності. Водночас нарахування відсотків можливе виключно протягом 21 дня, оскільки доказів пролонгації договору немає. Нарахування 30 000 грн відсотків на 15 000 грн тіла кредиту суперечить статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", принципам розумності та добросовісності, має наслідком дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Відповідач надав довідку, що є військовослужбовцем за призовом під час мобілізації з 18.04.2022 року (в/ч НОМЕР_1 ), має статус УБД, тому звільняється від сплати процентів відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН, ОЦІНКА СУДУ
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України).
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України "Про споживче кредитування", який встановлює, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (пункт 1-1 частини першої статті 1).
Також цей Закон встановлює, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (пункт 4 частини першої статті 1 , абзац четвертий частини другої статті 8).
Порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися) зазначаються у договорі про споживчий кредит (пункт 10 частини першої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування").
05.04.2021 року між ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" (Первісний кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено Кредитний договір № 0666-9246. Відповідно до п. 13 Договору, цей правочин укладено сторонами у вигляді електронного договору в розумінні Закону України "Про електронну комерцію". 
Укладенню договору передувала ідентифікація Відповідача за допомогою Системи BankID НБУ. Зокрема, згідно з даними верифікації (ідентифікації) клієнта, особу Відповідача було підтверджено 12.11.2020 року через АТ КБ "ПриватБанк". Одноразовий ідентифікатор (пароль A979) для підписання договору був використаний після реєстрації за фінансовим номером телефону Відповідача (НОМЕР_4), який підтверджується Анкетою клієнта.
Суд відхиляє аргументи Відповідача про відсутність файлу з КЕП чи сертифіката відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором (алфавітно-цифровою послідовністю, надісланою в СМС) є самостійним видом електронного підпису, який, згідно із Законом України "Про електронну комерцію", прирівнюється до власноручного підпису і не вимагає наявності сертифіката відкритого ключа чи окремого файлу КЕП. Факт ідентифікації Відповідача підтверджується використанням системи BankID НБУ через АТ КБ "ПриватБанк".
Згідно з п. 3.2 Договору загальний розмір Кредиту (сума Кредиту) становить 15 000,00 грн. Відповідно до п. 2 Договору, строк кредитування становить 21 днів з моменту перерахування коштів (кінцева дата повернення - 25.04.2021 року). Відповідно до п. 4 Договору, фіксована процентна ставка становить 2,00% за кожен день користування кредитом. Водночас Договором передбачено можливість застосування пільгової (0,01%) процентної ставки за умови належного виконання зобов`язань (своєчасної сплати).
У справах про стягнення заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанови Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 415/160/17, від 20 листопада 2024 року у справі № 243/7840/15, від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 (провадження № 61-8803св22)). 
У цій справі, що розглядається, Первісний кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі, надавши Відповідачу кредитні кошти у розмірі 15 000,00 грн. Перерахування кредитних коштів на картковий рахунок (за маскованим номером НОМЕР_2 ), що був вказаний Відповідачем в особистому кабінеті, було здійснено через систему платежів LiqPay, що підтверджується Довідкою про перерахування суми кредиту від 05.04.2021 року № 0666-9246 (код платежу 1611527699). 
Оцінюючи цей доказ, Суд враховує, що згідно з нормами частини четвертої статті 31 Закону України "Про платіжні послуги" після виконання платіжної операції надавач платіжних послуг платника зобов`язаний надати платнику у спосіб та в порядку, визначені договором, таку інформацію:
1) відомості, які дають змогу платнику ідентифікувати виконану платіжну операцію та інформацію про отримувача (за наявності технічної можливості);
2) суму платіжної операції у валюті рахунку платника та у валюті платіжної операції;
3) суму всіх комісійних винагород та зборів, що утримані з платника за виконання платіжної операції (за наявності технічної можливості розмір кожної комісійної винагороди зазначається окремо);
4) курс перерахунку іноземної валюти (якщо платнику надавалися послуги з виконання операцій з обміну іноземної валюти);
5) дату і час прийняття до виконання платіжної інструкції, дату валютування (у разі її зазначення).
Також у статті 46 Закону України "Про платіжні послуги" надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність: 1) реєстраційного номера облікової картки платника податків - фізичної особи, або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); або 2) унікального ідентифікатора отримувача.
Надавач платіжних послуг приймає рішення щодо перевірки в платіжній інструкції інформації, зазначеної в пунктах 1 або 2 цієї частини, самостійно, а якщо він є учасником платіжної системи - згідно з правилами платіжної системи.
Надавач платіжних послуг отримувача зараховує кошти за платіжною операцією на рахунок отримувача лише у разі, якщо зазначена у пункті 1 або 2 цієї частини інформація, яку він перевіряє відповідно до вимог цієї частини, відповідає тій інформації про отримувача, що зберігається у такого надавача платіжних послуг.
У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг отримувача має право:
1) зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного отримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення;
2) не уточнювати номер рахунку та/або код отримувача. У такому разі надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення.
Тобто, зважаючи на наведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів Відповідачу, відомості про нього, як про належного отримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась.
Отже, довідка, видана фінансовою компанією (суб`єктом господарювання у сфері надання платіжних послуг), яка має відповідну ліцензію, є належним доказом. Вона містить інформацію про здійснення платежу в рамках договірних відносин між первісним кредитором і Відповідачем, що безпосередньо свідчить про проведення фінансової операції та повністю відповідає вимогам законодавства щодо належності, допустимості та достовірності доказів.
Така довідка у сукупності з електронним договором є належним первинним документом у розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", оскільки вона містить відомості про здійснену господарську операцію. 
Суд відхиляє посилання Відповідача на необхідність надання виписки з IBAN, оскільки перерахування здійснювалось на номер платіжної картки. Відповідач самостійно вказував реквізити електронного платіжного засобу у своєму особистому кабінеті (інформаційній системі) після верифікації через систему BankID. 
Суд також критично оцінює твердження Відповідача про те, що лист АТ КБ "ПриватБанк" стосується іншого договору №4010. Дійсно в преамбулі листа є посилання на цей договір, проте у самій таблиці транзакцій чітко зазначено: ID платежу 1611527699, дата 05.04.2021, сума 15000,00, номер договору 0666-9246, номер картки Відповідача НОМЕР_2 . Це у сукупності з довідкою платіжної системи LiqPay повністю підтверджує факт надання кредиту.
Оцінюючи аргумент Відповідача щодо неприпустимості покладення на нього обов`язку надавати «негативний доказ» (доводити факт неотримання коштів), Суд зазначає, що Позивач надав достатні первинні докази на підтвердження своєї позиції, а саме: укладений електронний договір після верифікації через систему BankID та квитанцію (довідку) платіжної системи про переказ коштів. Водночас Відповідач, маючи безперешкодний доступ до інформації про рух коштів по своєму банківському рахунку, не був позбавлений можливості надати відповідну банківську виписку, яка б об`єктивно спростувала твердження Позивача про зарахування коштів. Ненадання такого доказу є ризиком самого Відповідача в межах змагального процесу. Клопотання про витребування доказів Відповідач також не заявляв.
У пунктах 15.15, 15.16 постанови від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21 Велика Палата Верховного Суду з посиланням на висновки постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), від від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 зауважила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від стандарту "достатність доказів", підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. 
Суд звертає увагу, що не вважає факт перерахування коштів доведеним лише через те, що про нього заявив Позивач. Ця обставина встановлюється Судом як юридичний факт виключно на підставі оцінки поданих Позивачем доказів (договору та квитанції переказу). Оскільки Відповідач не надав банківської виписки з власного рахунку для спростування доказів Позивача, Суд, застосовуючи стандарт вірогідності доказів (стандарт більшої переконливості), доходить висновку, що доводи Позивача є більш вірогідними, ніж протилежні, а факт перерахування коштів - доведеним. 
Отже, Позивач довів факт надання кредиту, натомість Відповідач умови договору порушив, не повернувши кредитні кошти у встановлений строк.
Відповідач, отримавши суму кредиту, не скористався своїм визначеним законом правом на відмову від договору (відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про споживче кредитування" споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів) та не повернув кошти Кредитодавцю, чим підтвердив прийняття належного виконання зобов`язання з боку кредитора.
Суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку заборгованості, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми заборгованості та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначення позивачем максимального розміру заборгованості та інших нарахувань (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15; постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 (пункт 33), постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 925/872/21 (пункт 76); постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 320/8618/15-ц).
Позивач заявив також вимоги щодо стягнення заборгованості за нарахованими процентами в сумі 30 000,00 грн.
Суд встановив, що Кредитний договір між сторонами було укладено 05.04.2021 року зі строком кредитування у 21 день (до 25.04.2021 року включно),. Згідно з п. 4 Договору, фіксована процентна ставка становить 2,00% за кожен день користування кредитом. Як встановлено з наданого Позивачем розрахунку заборгованості, нарахування процентів (із розрахунку 300,00 грн на день, що становить 2 %) здійснювалося за період з 05.04.2021 року по 13.07.2021 року включно.
Суд бере до уваги, що згідно з п. 11.1 Договору, позичальник сплачує кредитодавцю проценти за користування чужими грошовими коштами за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі 2% (два відсотки(-ів)) за кожен день фактичного користування відповідною частиною Суми Кредиту по дату фактичного повернення всієї Суми Кредиту включно. Річна відсоткова ставка за процентами за користування чужими грошовими коштами складає 730%. Максимальний сукупний розмір нарахованих процентів за користування грошовими коштами згідно даного пункту не може перевищувати 200% від Суми Кредиту.
Водночас, оцінюючи аргументи Відповідача щодо неправомірності нарахування процентів поза межами 21-денного строку кредитування та їх непропорційності, Суд ураховує, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.38) дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (пункти 156-158) цей правовий висновок було конкретизовано. Суд наголосив, що суд може зменшити розмір процентів річних у кожному конкретному випадку з урахуванням таких підтверджених обставинами справи підстав, зокрема, як дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу тощо, а також дотримуючись принципів розумності, справедливості, пропорційності та балансу між інтересами боржника і кредитора. Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних. Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом.
У цій справі розмір відсотків, нарахованих як міра відповідальності після спливу 21-денного строку кредитування за ставкою 730% річних, є очевидно неспівмірним із сумою основного боргу (тілом кредиту) та суперечить засадам розумності, справедливості і пропорційності. Крім того, Суд бере до уваги, що Відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України, який був 18.04.2022 призваний за мобілізацією та бере безпосередню участь у захисті незалежності та територіальної цілісності України, що підтверджується довідкою військової частини та посвідченням учасника бойових дій. І хоча у даному випадку пільга щодо звільнення від сплати процентів згідно з частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не може бути застосована, оскільки відсотки були нараховані за період з 05.04.2021 по 13.07.2021, тобто до дати мобілізації Відповідача, його нинішній статус військовослужбовця є важливою обставиною, яка враховується судом при оцінці майнового стану та збереженні справедливого балансу інтересів сторін.
Зважаючи на викладене, Суд виснував про наявність підстав для зменшення розміру процентів за користування чужими грошовими коштами за статтею 625 ЦК України, нарахованих після спливу 21-денного строку кредитування, з 730% річних до законодавчо встановленого мінімального розміру - 3% річних.

При цьому, Суд бере до уваги аргументи Відповідача щодо несправедливості умов договору та застосування ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" в аспекті застосування повноважень щодо зменшення розміру процентів як міри відповідальності. Зниження Судом нарахованих поза межами 21-денного строку відсотків з 730% річних до мінімально встановлених законом 3% річних ефективно відновлює справедливий баланс інтересів сторін та усуває будь-який непропорційний фінансовий тягар для споживача.
Згідно з розрахунком Позивача, Відповідачу нараховано 30 000,00 грн відсотків за період з 05.04.2021 по 13.07.2021. З них правомірними та такими, що не підлягають зменшенню, є проценти, нараховані в межах погодженого строку кредитування (21 день, з 05.04.2021 по 25.04.2021), що складає 6 300,00 грн (15 000,00 грн х 2% х 21 день). 
Водночас за період прострочення з 26.04.2021 по 13.07.2021 (79 днів) розмір процентів як відповідальності за ст. 625 ЦК України, із розрахунку 3% річних, становить 97,40 грн (15 000,00 грн х 3% / 365 днів х 79 днів).
За таких обставин, загальна сума відсотків, що підлягає стягненню з Відповідача, становить 6 397,40 грн. У стягненні решти 23 602,60 грн нарахованих відсотків Суд відмовляє.
Суд також відхиляє доводи Відповідача щодо недійсності відступлення права вимоги та ненадання доказів повної оплати за договором факторингу.
Щодо права Позивача вимагати сплати боргу Відповідача, то Суд виходить з того, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України, статті 514 ЦК України). 
У справі, що розглядається, 26.12.2024 року між первісним кредитором ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" та ТОВ "НОВИЙ КОЛЕКТОР" було укладено Договір факторингу № УКФ-261224-2. Відповідно до умов цього договору (п. 2.1, 3.1.3) та Реєстру боржників № 1 від 26.12.2024 року (позиція № 42150) право вимоги переходить від первісного кредитора до нового кредитора з моменту підписання ними відповідного Реєстру боржників.
Виконання Позивачем умов Договору факторингу та перехід прав вимоги підтверджується копіями платіжних інструкцій, зокрема, №1426 від 30.12.2024 р., №1515 від 30.01.2025 р. та іншими, згідно з якими Позивач здійснив сплату ціни продажу за відступлення права вимоги первісному кредитору. При цьому, суд наголошує, що Питання розрахунків за договором факторингу (часткової чи повної оплати) стосуються виключно відносин між первісним і новим кредиторами та не звільняють боржника від обов`язку належного виконання зобов`язань перед законним новим кредитором.
Презумпція чинності договору факторингу не спростована, договір не визнано недійсним на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (стаття 204 ЦК України). У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010).
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника. При цьому, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору.
Судом встановлено, що після відступлення Позивачу права грошової вимоги Відповідач не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості за кредитом ні на рахунки нового кредитора, ні на рахунки первісного кредитора.
Зважаючи на викладене, Суд дійшов висновку, що Позивач належним чином набув статусу нового кредитора та наділений повноваженнями вимагати від Відповідача виконання грошового зобов`язання за договором про споживчий кредит.
Керуючись принципом змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, Суд виснував, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Розподіл судових витрат
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги задоволені частково на суму 21 397,40 грн (що становить 47,55% від ціни позову), тому з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1 151,85 грн.
Керуючись статтями 4, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, Суд 
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ КОЛЕКТОР" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ КОЛЕКТОР" заборгованість за Кредитним договором № 0666-9246 від 05.04.2021 року у загальному розмірі 21 397,40 грн (двадцять одна тисяча триста дев`яносто сім гривень 40 копійок), яка складається з: 15 000,00 грн - заборгованості за тілом кредиту; 6 397,40 грн - заборгованості за нарахованими процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ КОЛЕКТОР" витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1 151,85 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягувач (позивач) Товариство з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ КОЛЕКТОР" (адреса: 01133, місто Київ, вул. Алмазова Генерала, будинок 13, офіс 601, код ЄДРПОУ 43170298).
Боржник (відповідач) ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації/проживання: АДРЕСА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суд підписує повне рішення без його проголошення. Судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частини четверта та п`ята статті 268 ЦПК України) - 03 квітня 2026 року.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО