ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

17 березня 2026 року    
м. Чернівці  
справа № 727/6441/25
провадження № 22-ц/822/209/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Лисак І. Н.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК»
відповідач ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», в інтересах якого діє Гурський Герман Юрійович, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 листопада 2025 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Гавалешко П. С.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» (далі – ТОВ «КОШЕЛЬОК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 .
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 08 грудня 2021 року № 2964512586-540579 у сумі 21 375 гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 08 грудня 2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір про надання коштів у позику № 2964512586-540579.
Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «КОШЕЛЬОК» взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту становить 6 250 гривень (пункт 1.1. договору, розділ 3 паспорту кредиту); початковий строк кредитування, становить 20 днів (пункт 2.1. договору, розділ 3 та 4 паспорту кредиту, пункт 1 графіку розрахунків); відсоткова ставка становить 2,2% на добу за початковий строк кредитування визначений пунктами 2.3, 3.6 та 3.7. договору (розділ 4 паспорту кредиту, пункти 1 та 2 графіку розрахунків); сума кредиту та нараховані відсотки, за початковий строк користування позикою, на 20 днів, становить 9 000 гривень (6 250 гривень тіло кредиту + 2 750 гривень відсотки за користування позикою за перші 20 днів) (розділ 4 паспорту кредиту, пункти 1 та 2 графіку розрахунків).
Стверджувало, що товариство виконало свої зобов`язання в повному обсязі, перерахувавши кошти на вказану відповідачкою банківську картку. Проте ОСОБА_1 порушила умови договору щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку із чим утворилась заборгованість.
Вважало, що оскільки відповідачка продовжила користуватися коштами після закінчення початкового 20-денного періоду (лояльного періоду), це згідно з пунктом 3.6 договору стало відкладальною обставиною для продовження строку користування кредитом на 90 днів, тобто з 28 грудня 2021 року по 27 березня 2022 року за відсотковою ставкою 2,2% на добу.
Вказувало, що станом на момент звернення до суду заборгованість відповідачки становить 21 375 гривень, з яких: 6 250 гривень – тіло кредиту, 2 750 гривень – відсотки за початковий строк користування та 12 375 гривень – відсотки за продовжений строк користування позикою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 листопада 2025 року ТОВ «КОШЕЛЬОК» задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК» заборгованість за кредитним договором від 08 грудня 2021 року № 2964512586-540579 у розмірі 9 000 гривень.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «КОШЕЛЬОК» як кредитор виконало свої зобов`язання перед позичальницею в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти, однак остання взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що за умовами кредитного договору сторони погодили строк кредитування тривалістю 20 днів. Незважаючи на наявність у договорі пункту 3.7 про продовження строку нарахування відсотків (пролонгацію) на 90 днів, суд визнав такі умови суперечливими, оскільки пунктом 2.1 договору було чітко встановлено обов`язок повернути кредит протягом 20 днів.
Суд застосував принцип contra proferentem (тлумачення умов договору проти того, хто їх написав) та зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного сторонами строку кредитування. Позивачем не було надано належних доказів пролонгації договору за згодою позичальниці, а нарахування відсотків поза межами 20-денного строку визнано безпідставним.
З вищенаведених обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості в межах погодженого сторонами строку кредитування 20 днів, що складається з тіла кредиту в розмірі 6 250 гривень та відсотків у сумі 2 750 гривень.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ТОВ «КОШЕЛЬОК» просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 листопада 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 28 грудня 2021 року по 27 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційну скаргу мотивовано невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактично встановленим обставинам справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права.
Скаржник оскаржує рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами, нарахованими після закінчення лояльного періоду.
Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про суперечливість умов договору щодо подовження строку кредитування. Скаржник наполягає, що сторони відповідно до статті 212 ЦК України правомірно обумовили зміну прав та обов`язків (подовження строку користування кредитом) відкладальною обставиною – фактом користування позичальником коштами після закінчення початкового 20-денного терміну.
Стверджує, що умови пунктів 3.6 – 3.8 договору є чіткими, зрозумілими та недвозначними, а тому застосування судом принципу contra proferentem (тлумачення умов проти того, хто їх написав) є безпідставним.
Зазначає, що за відсутності доказів визнання цих пунктів недійсними, вони є обов`язковими для виконання сторонами згідно з презумпцією правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) та принципом pacta sunt servanda.
Також вказує, що відповідачка була повністю ознайомлена з усіма умовами кредитування, що підтверджується послідовністю дій в інформаційно-телекомунікаційній системі та підписанням договору одноразовим ідентифікатором. 
Скаржник вважає, що оскільки ОСОБА_1 не повернула кредит протягом перших 20 днів, строк користування коштами продовжився до 110 днів на умовах, визначених пунктами 3.6 – 3.8 договору, а отже, нарахування процентів за цей період є законним.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Судами встановлено, що 08 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «КОШЕЛЬОК» було укладено кредитний договір № 2964512586-540579 на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі (а. с. 20 – 26).
Зазначений кредитний договір разом із правилами надання кредитів (надалі Правила) складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з якими позичальник був попередньо ознайомлений (а. с. 27 – 35).
З візуальної форми послідовності дій ОСОБА_1 та ТОВ «КОШЕЛЬОК» щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі (далі – ІТС) товариства на сайті https://koshelok.ua/ вбачається, що 08 грудня 2021 року відповідач, використовуючи номер телефону, ідентифікувався в ІТС та зайшов в особистий кабінет, позивач перевірив статус клієнта, далі відповідач надав всю необхідну інформацію для належної пропозиції, після чого відбулося погодження заявки на кредит, та позивачем сформовано пропозицію укласти договір, далі позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови договору; після цього відповідачу на номер телефону було відправлено смс-повідомлення про успішний розгляд його заявки на кредит та необхідність ознайомитися з договором в особистому кабінеті (а. с. 90).
Відповідно до умов кредитного договору, ТОВ «КОШЕЛЬОК» взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту, становить 6 250 гривень (пункт 1.1. договору, розділ 3 паспорту кредиту); початковий строк кредитування, становить 20 днів (пункт 2.1. договору, розділ 3 та 4 паспорту кредиту, пункт 1 графіку розрахунків); відсоткова ставка становить 2,2% на добу за початковий строк кредитування визначений пунктами 2.3, 3.6 та 3.7. договору (розділ 4 паспорту кредиту, пункти 1 та 2 графіку розрахунків); сума кредиту та нараховані відсотки, за початковий строк користування позикою, на 20 днів, становить 9 000 гривень (6 250 гривень тіло кредиту + 2 750 гривень відсотки за користування позикою за перші 20 днів) (розділ 4 паспорту кредиту, пункти 1 та 2 графіку розрахунків) (а. с. 20 – 26).
У пунктом 3.6. кредитного договору сторони погодили, що факт користування Позичальником сумою наданого кредиту після закінчення початкового періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК, що має наслідком подовження строку користування кредитом на умовах визначених пунктами 3.7. та 3.8. кредитного договору.
Кредитодавець, виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору та перерахував грошові кошти на банківську картку № НОМЕР_1 , що підтверджується листом АТ «УНІВЕРСАЛБАНК» №БТ/Е-9504 від 01 серпня 2025 року (а. с. 51)).
З розрахунку заборгованості за кредитним договором, вбачається, що заборгованість відповідачки перед позивачем складає – 21 375 гривень, з яких 6 250 гривень – тіло кредиту, 2 750 гривень – проценти за початковий строк користування кредитом та 12 375 гривень – проценти за продовжений строк користування кредитними коштами (а. с. 10 – 11).
Відсотки за продовжений строк користування кредитними коштами нараховані за період з 28 грудня 2021 року до 27 березня 2022 року, за ставкою 2,2 % на добу.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки ОСОБА_1 правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не скористалася, а апеляційна скарга ТОВ «КОШЕЛЬОК» не містить доводів та вимог стосовно законності та обґрунтованості рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК» заборгованості за договором про споживчий кредит від 08 грудня 2021 року № 12964512586-540579 в розмірі 9 000 гривень, з яких 6 250 гривень – тіло кредиту та 2 750 – гривень проценти за користування кредитом, рішення у відповідній частині апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) дійшла наступних висновків.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення – прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту – в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо – можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу – позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 дійшла наступних висновків.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника – обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі N 910/4518/16 зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17.
У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 звернула увагу, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору від 08 грудня 2021 року № 2964512586-540579: cума кредиту становить 6 250 гривень (пункт 1.1 договору); строк надання кредиту (лояльний період) – 20 днів (пункт 2.1 договору); стандартна (базова) процентна ставка – 2,2 % (пункти 1.3.3 та 3.5.1 договору).
Пунктом 2.3 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити відсотки до закінчення строку визначеного у пункті 2.1 кредитного договору.
Згідно з пунктом 2.2 договору сторони погодили, що встановлений у пункті 2.1 договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
Втім, матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачкою будь-яких дій спрямованих на продовження строку дії кредитного договору.
Разом з цим, у пункті 3.6 сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні статті 212 ЦК, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах:
– зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів;
– з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю відсотки з розрахунку 803 ( вісімсот три ) відсотки річних, що становить 2,2 відсотка в день від суми кредиту за кожен день користування ним.
Відповідно до частини першої статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Зазначена норма розміщена законодавцем в Главі 16 «Правочини» Розділі 1 «Загальні положення про правочини».
З вищенаведених умов кредитного договору вбачається, що пункт 3.6 цього договору одночасно містить конструкцію, яка є характерною для норми статті 212 ЦК України, яка регулює умовні правочини, у даному випадку – правочин під відкладальною умовою, а саме порушення кредитного зобов`язання як підставу для збільшення погодженого сторонами двадцятиденного строку кредитування та продовження нарахування процентів за користування кредитом, але не більше ніж 90 днів. За своєю правовою природою така умова є відкладальною, оскільки на час укладення договору невідомо чи буде виконано позичальником обов`язок щодо повернення кредиту та сплати процентів по закінченню двадцятиденного строку кредитування.
Однак, за наведеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду сплата процентів, передбачених договором, за користування кредитними коштами може випливати лише з правомірного їх користування, а відповідальність за неправомірне користування кредитними коштами знаходиться у сфері охоронних відносин, зокрема, статті 625 ЦК України.
Пов`язуючи одночасно продовження строку дії кредитного договору та сплату процентів за користування кредитом саме з порушенням кредитного зобов`язання, зокрема пунктів 2.1 та 2.3 кредитного договору, сторони встановили фактично договірний процент як частину основного зобов`язання за неправомірне користування кредитними коштами, що суперечить зазначеній вище практиці Великої Палати Верховного Суду.
У цій справі колегія суддів приходить до висновку, що невиконання позичальником умов щодо повернення кредиту та сплати процентів у передбачений договором строк, тобто до 27 грудня 2021 року, не може бути одночасно правомірним та неправомірним та мати наслідком продовження строку кредитування, оскільки в даному випадку строк виконання зобов`язання вже настав.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 червня 2023 року у справі № 908/2187/21.
Верховний Суд у постанові від 03 липня 2024 року у справі № 760/11927/16 (провадження № 61-3985св24), виходячи із положень частини першої статті 81 ЦПК України дійшов висновку, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у тому числі розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок – це процесуальний обов`язок суду.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 08 грудня 2021 року № 2964512586-540579 за період з 28 грудня 2021 року по 27 березня 2022 року, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за статтею 1048 ЦК України припинилося після спливу визначеного договором 20-денного строку кредитування (27 грудня 2021 року). Подальше нарахування процентів за ставкою 2,2% на добу поза межами погодженого сторонами строку кредитування свідчить про трансформацію регулятивних відносини між сторонами в охоронні, де кредитор має право лише на компенсаційні виплати згідно зі статтею 625 ЦК України, а не на відсотки за правомірне користування позичальником кредитними коштами.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції по суті спору не спростовують, на правову оцінку не впливають та не змінюють установленого судами характеру спірних правовідносин.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 24 листопада 2025 року ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
Ухвалив:
Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 листопада 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 17 березня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді:       Мирослава КУЛЯНДА
Ігор ЛИСАК