ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

26 лютого 2026 року   місто Чернівці справа №725/7728/25
провадження №22-ц/822/64/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Височанської Н.К.
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.
за участю секретаря судових засідань Факас А.В.
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 07 жовтня 2025 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Іщенко І.В.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.
Посилався на те, що він з відповідачкою перебувають в зареєстрованому шлюбі.
У шлюбі у них народилися діти: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалось, між ними постійно виникають суперечки, кожний із них має різний погляд на життя та ведення спільного господарства, подружні відносини не підтримують, спільного бюджету не ведуть. Переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. 
Зауважує, що малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає із ним, а інша дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає із відповідачкою. 
Вказує, що він матеріально спроможний повністю забезпечити себе та малолітню дитину ОСОБА_5 . Відповідачка не проти того, щоб їх малолітня дитина проживала із ним. 
Просив розірвати шлюб та після розірвання шлюбу неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні, а неповнолітню доньку  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати з матір`ю на її самостійному вихованні та утриманні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 07 жовтня 2025 року позов задоволено.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 06 квітня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №352 - розірвано.
Малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розірвання шлюбу залишено проживати разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на його самостійному вихованні та утриманні.
Малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розірвання шлюбу залишено проживати разом із матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на її самостійному вихованні та утриманні.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 сформував в системі «Електронний Суд» апеляційну скаргу на вказане рішення суду як особою, яка не була залучена до участі у справі, з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується їх прав та обов`язків.
Вказали, що задовольняючи позовні вимоги позивача та встановивши факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини (дітей) у Позивача виникло право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та звернення до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та обов`язку ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути відповідну заяву та оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі статті 23 Закону № 3543-XII.
Вважають, що дане рішення прямо впливає на права та обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому виникає беззаперечне право на оскарження такого рішення в апеляційному порядку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 не визнає позовних вимог позивача та заперечує проти них. Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
У СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Просили скасувати рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2025 року у справі №725/7728/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю - за безпідставністю.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рух справи в апеляційному суді
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 11 грудня 2025 року заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено. Поновлено  ІНФОРМАЦІЯ_1  строк на апеляційне оскарження рішення від 13 жовтня 2025 року та відкрито апеляційне провадження у даній справі.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2025 року доповнення (заяву про зменшення/збільшення розміру позовних вимог) ІНФОРМАЦІЯ_1  до апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 - залишено без розгляду.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування, та зобов`язано їх надати Чернівецькому апеляційному суду письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності залишення малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розірвання шлюбу проживати разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на його самостійному вихованні та утриманні; залишення малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розірвання шлюбу проживати разом із матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на її самостійному вихованні та утриманні.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2025 року витребувано у Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань оригінал цивільної справи за №725/7728/25 шляхом надіслання такої на адресу Чернівецького апеляційного суду у найкоротший строк.
Зупинено провадження у справі №725/7728/25 до надходження матеріалів такої до суду апеляційної інстанції. 
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2026 року поновлено апеляційне провадження у даній справі.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 27 січня 2026 року справу призначено до розгляду.
10 лютого 2026 року до Чернівецького апеляційного суду надійшов лист Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про те, що 04 лютого 2026 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради прийнято рішення про недоцільність залишення на утриманні ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 та недоцільності залишення на утриманні ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 . 
Після прийняття рішення на засіданні комісії, проєкт рішення та відповідний висновок буде внесений на розгляд чергового засідання виконавчого комітету Чернівецької міської ради 24 лютого 2025 року.
26 лютого 2026 року до Чернівецького апеляційного суду надійшло рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №84/4 від 24 лютого 2026 року про надання висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності залишення дітей на проживанні з одним із батьків на їх самостійному вихованні та утриманні та висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності залишення дитини ОСОБА_5 проживати з батьком та ОСОБА_4 проживати з матір`ю на їх самостійному вихованні та утриманні.

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання
У судове засідання позивач, відповідачка та представник третьої особи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку (а.с.153, 156, 157, 159).
Представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради спрямували 26 лютого 2026 року до суду листа з проханням розглядати справу у відсутність їх представника та винести рішення з врахуванням інтересів дітей та висновку органу опіки та піклування (а.с.160).
Конверт з судовою повісткою, направлений відповідачці ОСОБА_2 , повернутий до Чернівецького апеляційного суду з довідкою Укрпошти «Причина повернення: адресат відсутній за вказаною адресою». За наявності відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» - судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки (Див., зокрема постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №757/15603/19, від 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц, від 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17).
Позивач ОСОБА_1 до початку розгляду справи спрямував до апеляційного суду клопотання, в якому просив здійснити повний та всебічний розгляд справи, врахувати інтереси дітей, надати йому можливість ознайомитись із висновком органу опіки та піклування та відкласти розгляд справи. Вказав, що звернувся до Чернівецького міського голови із скаргою на дії служби у справах дітей (а.с.165).
Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі відкрито 11 грудня 2025 року (а.с.75-76).
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 27 січня 2026 року справа призначена до розгляду на 14:30 год. 11 лютого 2026 року (а.с.122).
10 лютого 2026 року до Чернівецького апеляційного суду надійшов лист Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про те, що 04 лютого 2026 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради прийнято рішення про недоцільність залишення на утриманні ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 та недоцільності залишення на утриманні ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 . 
Після прийняття рішення на засіданні комісії, проєкт рішення та відповідний висновок буде внесений на розгляд чергового засідання виконавчого комітету Чернівецької міської ради 24 лютого 2025 року (а.с.131).
11 лютого 2026 року від позивача ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи та для надання йому можливості скористатись правничою допомогою (а.с.149).
Ухвалою колегії суддів апеляційного суду строк розгляду справи був продовжений на п`ятнадцять днів та розгляд справи був відкладений на 13:30 год. 26 лютого 2026 року.
Позивач ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи 11 лютого 2026 року, що підтверджується його підписом на поданому клопотанні (а.с.149).
Колегія суддів вважає, що позивач мав достатньо часу для укладення договору про правничу допомогу, а відповідно мав реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі.
При цьому позивач не навів обґрунтованих аргументів про неможливість з`явитися у судове засідання суду апеляційної інстанції, про яке він був завчасно повідомлений, тому колегія суддів з урахуванням обізнаності позивача про розгляд справи розцінює таку його процесуальну поведінку, як таку, що спрямована на затягування розгляду апеляційної скарги поза межами розумних процесуальних строків та є недобросовісною, та відповідно до ст. 44 ЦПК України колегія суддів розцінює як зловживання процесуальним правом, а тому не вбачає законних підстав для відкладення розгляду справи та задоволення клопотання, що відповідає принципам пропорційності та рівності сторін перед законом і судом, ст.ст. 11, 12 ЦПК України.
Крім цього колегія судді враховує, що явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, позиція позивача в справі є чіткою і зрозумілою, а тому колегія суддів вважає можливим здійснити розгляд справи за відсутності позивача, що не призведе до порушення його прав.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає необхідним відхилити клопотання про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований 06 квітня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №352.
Від шлюбу у сторін народилися діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
24 липня 2025 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, який нотаріально посвідчений (а.с.22).
У відповідності до п.1.3 вказаного договору сторони обумовили, що вони, як батьки домовились про місце проживання дітей та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю.
Пункти 1.4, 1.5 вказаного договору передбачають, що місцем проживання доньки ОСОБА_4 визначили місце проживання матері, а місцем проживання доньки ОСОБА_5 визначили місце проживання батька.
Згідно п.3.1 батько зобов`язується самостійно повністю матеріально забезпечувати, виховувати та самостійно утримувати доньку ОСОБА_5 .
Відповідачка ОСОБА_2 позов визнала, просила справу розглянути у її відсутності (а.с.40).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не ведуть спільного господарства, шлюбні відносити припинені, а тому шлюб слід розірвати.
Також на момент розгляду справи відсутній спір між батьками щодо місця проживання дітей.
Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо порушення прав, свобод, інтересів та обов`язків особи, яка не приймала участі у справі - ІНФОРМАЦІЯ_1 та існування права на оскарження рішення суду
Статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Отже конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція ).
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зазначено, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».
У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі №127/26512/16-ц вказано, що у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. В той же час відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Отже у разі, якщо апеляційний суд встановить, що судовим рішенням вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
З початком війни в Україні діє правовий режим воєнного стану.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Відповідно до Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №154 від 23 лютого 2022 року, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, проведення заходів із взяття громадян України на військовий облік призовників, направлення громадян України для проходження базової військової служби, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил, ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Порядок надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації визначений статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Зокрема, пунктом 4 частини 1 даної статті передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду.
Під час вирішення питання, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (див. постанову Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі №621/626/18).
Відповідно, позивач у цій справі є військовозобов`язаним, належить до осіб, зазначених у частині першій статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме може отримати право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі оскаржуваного рішення, що вплине на обсяг прав та обов`язків територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов щодо самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави (зокрема, військової частини).
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Тобто, у цій справі позов може бути пред`явлено з метою штучного створення умов та обставин, що може бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Отже, добросовісність сторін у справі при застосуванні способів захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби) може бути перевірена й оцінена лише за участю особи, на яку покладено обов`язок виконання оскаржуваного рішення.
Обставини цієї справи свідчать про те, що рішенням суду першої інстанції порушено права та інтереси саме держави, в інтересах якої може виступати, зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, суд першої інстанції вирішив питання, які стосуються повноважень територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо можливості надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та законного інтересу у останнього щодо мобілізації в умовах воєнного стану.

Щодо порушення норм процесуального права
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:
1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина четверта статті 19 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною 6 статті 19 ЦПК України (в редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі) для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частин першої-третьої статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Згідно пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У даній справі позивач звернувся до суду із позовними вимогами про: - розірвання шлюбу; - залишення проживати неповнолітню дитину ОСОБА_5 разом з батьком на його самостійному вихованні та утриманні, а неповнолітню дитину ОСОБА_4 - з матір`ю на її самостійному вихованні та утриманні. Отже, предметом спору є не тільки вимога про розірвання шлюбу та залишення проживати дітей з батьком чи матір`ю, а і вимога про виховання одним із батьків, яка має розглядатися за правилами загального провадження. 
У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 569/3757/20 (провадження № 61-14023св20) зазначено, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, не надав оцінки відповідним доводам апеляційної скарги, не врахував, що зазначена підстава є обов`язковою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Тому суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.
Такий висновок застосовано і в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 210/756/24 (провадження № 61-10583св24).
У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 351/1971/23 (провадження № 61-2180св24) зроблено висновок, що: «суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що у справі спір виник із сімейних відносин та не стосувався стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплати додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміни способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, а тому ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження. […] З огляду на зазначені порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог».
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції не звернув уваги, що предметом розгляду у справі, окрім вимог про розірвання шлюбу, були вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей на самостійному утриманні та вихованні батьків, а тому ця справа не підлягала розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд першої інстанції ухвалою від 02 вересня 2025 року відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Апеляційний суд вважає, що в таких спорах необхідною є стадія підготовки справи до судового розгляду, залучення органу опіки та піклування, надання останнім висновку для врегулювання спору, заслуховування пояснень батьків дитини та думки самої дитини, коли вона здатна її висловити тощо.
Отже, ураховуючи предмет і правові підстави позову, ця справа є справою, що виникає із сімейних правовідносин, тому відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.
Подібні правові висновки щодо вирішення вказаного процесуального питання викладено в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі №676/2582/23, від 24 січня 2024 року у справі №752/1058/23, від 10 жовтня 2023 року у справі №682/2454/22-ц.
Отже, суд першої інстанції неправомірно розглянув справу у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, порушивши вищезазначені норми процесуального права.
Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи наведе апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення вимог процесуального закону, які є обов`язковою підставою для скасування ухваленого судом першої інстанції рішення та поставлення апеляційним судом нового судового рішення. 

Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу та залишення проживати неповнолітньої дитини з матір`ю 
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина 1 ст.21 СК України вказує, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України)
У ст. 5 протоколу №7 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини вказано: «Кожен з подружжя у стосунках між собою і зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування у шлюбі та у випадку його розірвання». Окрім того, чинна норма Сімейного кодексу України щодо заборони звернення з заявою про розірвання шлюбу у період вагітності дружини та наявності дитини до року є порушенням ст. 8 Європейської конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Європейський суд з прав людини у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року зазначив: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до ст. 8 надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом. При цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).
Регулювання сімейних відносин здійснюється СК з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статі 2 СК).
Аргументи апеляційної скарги не містять обґрунтувань щодо впливу прийнятим рішенням в частині розірвання шлюбу та в частині залишення проживати дитини з матір`ю на права та обов`язки апелянта.
У відповідності до пункту 3 частини 1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
За наведених обставин, розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем та в частині залишення проживати дитину з матір`ю не свідчить про вплив на права та обов`язки апелянта, а тому перегляду за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 не підлягає, а апеляційне провадження в цій частині підлягає закриттю.

Щодо залишення неповнолітньої дитини проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.
Відповідно до ч. 1 ст. ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.
Як вбачається з матеріалів справи, що судом першої інстанції під час розгляду цієї справи не вирішувалося питання про визначення місця проживання дітей. В своєму рішенні суд зазначив, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання їх неповнолітніх дітей.
На підтвердження відсутності спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей сторонами надано нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дітей від 24 липня 2025 року.
У відповідності до п.1.3 вказаного договору сторони обумовили, що вони, як батьки домовились про місце проживання дітей та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю.
Пункти 1.4, 1.5 вказаного договору передбачають, що місцем проживання доньки ОСОБА_4 визначили місце проживання матері, а місцем проживання доньки ОСОБА_5 визначили місце проживання батька.
Згідно п.3.1 батько зобов`язується самостійно повністю матеріально забезпечувати, виховувати та самостійно утримувати доньку ОСОБА_5 (а.с.22).
Крім цього, відповідачка ОСОБА_2 надала суду заяву про визнання позову та просила провести судове засідання за її відсутності. Просила позов задовольнити в повному обсязі (а.с.40).
Отже, залишення дитини проживати разом із матір`ю чи батьком не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дітей, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення шлюбних відносин одна дитина залишилася проживати разом з матір`ю, а інша - разом з батьком.
За змістом вказаної постанови Верховного Суду суд може вирішити лише питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.
Однак слід звернути увагу на те, що питання щодо залишення дітей на проживання з батьком чи матір`ю після розірвання шлюбу взагалі не є окремою позовною вимогою і нормами чинного законодавства, зокрема Сімейним кодексом України, під час розгляду спору про розірвання шлюбу не передбачено обов`язкове вирішення питання щодо залишення дітей після розірвання шлюбу на проживання з одним із батьків.
Безперечно, не можна вважати помилкою вирішення питання про залишення на проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, вирішення такого питання є правом суду, а не обов`язком.
Отже, зазначення у резолютивній частині рішення про залишення дитини проживати з одним з батьків є лише констатацією, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 339/143/20, провадження № 61-6809св21.
Разом з тим, у даній справі позивач просив залишити одну неповнолітню дитину на його самостійному утриманні та вихованні, а іншу дитину - на самостійному утриманні та вихованні матері.
Колегія суддів вважає, що самостійне утримання та виховання неповнолітніх дітей суперечить нормам Сімейного кодексу України в частині рівності прав обох батьків та буде порушувати права та інтереси іншого з батьків щодо неповнолітньої дитини.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини одним із батьків необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав іншого з батьків обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).
Отже, залишення проживати неповнолітньої дитини разом з одним із батьків на його самостійному утриманні та вихованні може мати негативні наслідки для іншого з батьків дитини.
Крім цього, за загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини та участі одного з батьків у вихованні дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.
Так, у частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою.
Встановлено, що дана справа розглянута за відсутності висновку органу опіки та піклування.
В цій справі орган опіки та піклування фактично у розгляді справи в суді першої інстанції участі не брав, висновку щодо розв`язання спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини та щодо участі одного з батьків у вихованні дитини не надав.
26 лютого 2026 року на виконання ухвали Чернівецького апеляційного суду службою у справах дітей Чернівецької міської ради був наданий висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності самостійного виховання та утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №84/4 від 24 лютого 2026 року про затвердження вказаного висновку. 
Отже, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано суду доказів, які свідчать про одноосібне утримання та виховання ним доньки ОСОБА_5 , а відповідачкою - доньки ОСОБА_4 .
Надані позивачем докази свідчать лише про окреме проживання двох дітей: один з матір`ю, інший - батьком, проте відсутні докази ухилення другого з батьків від участі від виховання іншої його дитини.
Та обставина, що мати проживає окремо з дочкою, і батько окремо з донькою, не свідчить про те, що сторони самостійно виховують кожний по одній дитині і не позбавляє іншого з батьків батьківських прав по відношенню до другої дитини.
Колегія суддів зауважує, що найвищим інтересам неповнолітніх дітей сторін відповідає спільна опіка (виховання та утримання) обома батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протилежного.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав право вирішувати питання про визначення місця проживання дитини одним із батьків під час розгляду справи про розірвання шлюбу, однак встановлювати факт того, що батько та мати самостійно виховують та утримають по дитині, виходить за межі повноважень суду під час розгляду даної категорії справ.
В цій справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком (матір`ю) пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати (батько) не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та, безумовно, впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком (матір`ю) необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.
При розгляді даної справи судом першої інстанції не встановлювалися обставини щодо самостійного виховання дитини батьком (матір`ю), ніяких доказів з цього приводу матеріали справи не містять, органи опіки та піклування участі в справі не приймали та не надавали висновок щодо розв`язання спору між батьками.
Апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що позов ОСОБА_1 в частині вимоги про залишення проживати дитини з батьком на самостійному утриманні та вихованні є штучним, з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, рішення суду в частині залишення проживати неповнолітньої доньки з батьком на його самостійному утриманні та вихованні дітей підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову у цій частині.
Що стосується рішення суду в частині залишення проживати неповнолітньої доньки з матір`ю, то аргументи апеляційної скарги не містять обґрунтувань щодо впливу прийнятим рішенням в цій частині. А тому перегляду за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 не підлягає, а апеляційне провадження в цій частині підлягає закриттю.

Щодо розподілу судових витрат
Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 сплатив судовий збір на рішення суду за результатами розгляду двох позовних вимог у сумі 4360,32 грн. (а.с.74).
Враховуючи результати апеляційного перегляду справи, зокрема те, що апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено в частині розгляду однієї позовної вимоги, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1453,44 грн. 
Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, позивач при поданні позову до суду сплатив судовий збір за одну позовну вимогу, отож з позивача слід стягнути судовий збір на користь держави за подання позову в суді першої інстанції в частині розглянутої позовної вимоги про залишення дитини проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні в розмірі 1211,20 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, рішення суду в частині залишення проживати неповнолітньої дитини з батьком на його самостійному утриманні та вихованні підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову у цій частині.
Керуючись ст.ст.362, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 07 жовтня 2025 року в частині розірвання шлюбу та в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю - закрити.
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити частково. 
Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 07 жовтня 2025 року в частині залишення дитини після розірвання шлюбу проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні - скасувати та постановити нове.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення малолітньої дитини  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розірвання шлюбу проживати із батьком  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на його самостійному вихованні та утриманні - відмовити. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1453,44 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції в сумі 1211,20 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови
Повний текст постанови складено 02 березня 2026 року.

Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: І.Н. Лисак
І.Б. Перепелюк