КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №754/1524/24 Суддя І інстанції - Тарасенко Н.В. 
Провадження № 33/824/356/2026 Суддя суду апел. інст.- Кепкал Л.І.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_1 , 

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сороко тисяч вісімсот) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу, зі стягненням судового збору в дохід держави у розмірі 605, 60 грн.
Згідно постанови судді, ОСОБА_1 , будучи особою, яка протягом року піддавалась адміністративному стягненню за порушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, повторно, протягом року, 19 січня 2024 року о 23 год. 40 хв. по вул. Милославській, 2-А в м. Києві, в порушення вимог п. 2.1. (а) ПДР, керував транспортним засобом - автомобілем марки «ВАЗ 2115», без номерного знаку, не маючи права керувати транспортним засобом. 

Не погоджуючись із постановою судді, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року скасувати, та прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, в його діях. 
Крім того, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року, мотивуючи клопотання тим, що 20 лютого 2024 року він не приймав участі у розгляді справи та не був присутній під час проголошення оскаржуваної постанови, так як не був повідомлений в належний спосіб про дату та час судового розгляду, а також не мав змоги цікавитися розглядом справи у суді у зв`язку з перебуванням з часу мобілізації з 13 вересня 2022 року по теперішній час на військовій службі. Про наявність постанови ОСОБА_1 дізнався 19 вересня 2025 року через сайт Судової влади України. 

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що проаналізувавши протокол про адміністративне правопорушення, а також оскаржувану постанову, є очевидним, що суддя суду першої інстанції самостійно змінила виклад обвинувачення даного адміністративного правопорушення, перебравши на себе функції обвинувача, при цьому позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя на саме притягнення повторно протягом року до адміністративної відповідальності, а лише зазначено повторно протягом року.
Крім того, апелянт вказує, що протокол не містить власного підпису ОСОБА_1 у розділі, де роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, також відсутні пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення та власний підпис, що вказує на його незгоду з викладеними обставинами у протоколі.
Також ОСОБА_1 звертає увагу, що відеозапис не підтверджує факту керування ним транспортним засобом, оскільки відеозйомка з нагрудного відеореєстратора поліцейського починається о 00 год. 05 хв. на території АЗС. 
Апелянт також зазначає, що поліцейський не проінформував його про причину зупинки транспортного засобу. 
Також апелянт звертає увагу, що у справі відсутній акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу з метою відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом, що є грубим порушенням працівником поліції вимог ст. 266 КУпАП. 
Наголошує й апелянт на тому, що відеореєстратор поліцейського не був ввімкнутим від самого початку контакту до закінчення складання протоколу про адміністративне правопорушення. Також у матеріалах справи відсутній оригінал відеозапису з нагрудної камери, а лише міститься диск, що є копією відеозапису, тобто відсутнє джерело походження відеозапису, а тому на думку апелянта, відеозапис, долучений поліцейським до матеріалів справи на дику, не може бути взятий до уваги як належний доказ. 
Окрім того, апелянт наголошує, що відеозапис не містить відеофіксації зупинки транспортного засобу, застосування превентивних заходів, направлених на зупинку транспортного засобу, та взагалі перебування ОСОБА_1 за кермом автомобіля, а отже протокол про адміністративне правопорушення, на думку апелянта, був складений виключно на припущеннях інспектора поліції, що є не припустимим і вказує на грубе порушення поліцейськими вимог Закону України «Про національну поліцію». 
Також апелянт звертає увагу, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було надано належної оцінки долученим до справи письмовим доказам, а тому справа була розглянута не об`єктивно, що потягло за собою передчасне винесення незаконної постанови. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника Хуторненка І.М., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши матеріали провадження, дослідивши відеозапис з нагрудних камер працівників поліції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав. 

З приводу клопотання про поновлення стоку на апеляційне оскарження, то слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, розгляд відбувся за відсутності ОСОБА_1 та в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення останнього про дату, час та місце розгляду справи. Також в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови. У зв`язку з викладеним, та з метою забезпечення реалізації права на апеляційний перегляд судового рішення, вважаю, що строк апеляційного оскарження постанови судді Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року слід поновити.

По суті апеляційної скарги слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1  вказаних вимог закону в повній мірі не дотримався, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП, виходячи з наступного.
Обґрунтовуючи висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, суддя місцевого суду послався на протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №531538 від 20.01.2024; постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 серії ЕАТ №7995120 від 23.10.2023 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП; довідку ст. інспектора відділу адміністративного відділу адміністративної практики УПП у м. Києві ДПП Вацури І. за результатами проведення перевірки з встановлення повторності вчиненого адміністративного правопорушення ОСОБА_1 ; копію постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 18.07.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої за ч. 1 ст. 130 КУпАП; відеозапис з нагрудної камери працівників патрульної поліції.
Однак, самі по собі вказані матеріали справи не можуть бути беззаперечними доказами вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин даної справи, оскільки суд першої інстанції, перерахувавши вказані докази, не надав їм належної оцінки. Крім того, не зважив на відсутність доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП. 
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
З переглянутого відеозапису вбачається, що він розпочинається з моменту прибуття працівників поліції на АЗС, на якій перебувало багато чоловіків у військовій формі. Після прибуття працівник поліції підійшов до ОСОБА_1 , який стояв біля заправки та запитав, показуючи на автомобіль, чи то його автівка і чи він нею керував. На що ОСОБА_1 відповів, що автівка не його і він нею не керував. Після цього працівник поліції розмовляв з чоловіком у військовій формі, який стверджував, що ОСОБА_1 керував автомобілем, тікав від іншого автомобіля і ці події зафіксовані на відеокамери. 
Відповідно до п. 1.10 ПДР, водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія відповідної категорії. При цьому статус водія, в розумінні п. 1.10 ПДР, особа має виключно під час керування транспортним засобом. Зазначений статус втрачається після закінчення керування та залишення автомобіля. 
Об`єктивна сторона ч. 5 ст. 126 КУпАП полягає у повторному протягом року керуванні транспортним засобом особою, позбавленою права керування. Це адміністративне правопорушення передбачає фактичне керування автомобілем під час дії строку позбавлення прав, призначеного судом або виконавчою службою. Тобто, активними діями при вказаному адміністративному правопорушення є безпосереднє керування транспортним засобом.
Із системного тлумачення вказаних норм закону, можна зробити висновок, що суб`єктом вчинення вказаного правопорушення може бути лише водій, щодо якого встановлено, що він керував транспортним засобом повторно протягом року, будучи позбавленим права керування. 
Досліджені апеляційним судом відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції не містять будь-яких даних на підтвердження обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, а саме того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, на що правильно звертає увагу захисник в апеляційній скарзі.
З огляду на наведене та з урахуванням того, що переглянутий відеозапис з нагрудної камери поліцейського не містить у собі файлу, який би підтверджував факт керування ОСОБА_1 19 січня 2024 року о 23 год. 40 хв. по вул. Милославській, 2-А в м. Києві, автомобілем марки «ВАЗ 2115», без номерного знаку, то такий відеозапис не може бути визнаний належним доказом вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу. 
Разом з тим, працівник поліції, складаючи протокол про адміністративне правопорушення, встановивши, що ОСОБА_1 заперечує факт керування транспортним засобом, не відібрав пояснення в особи у військовій формі, яка стверджувала, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом. Також, усвідомлюючи, що зазначена особа вказувала, що факт керування ОСОБА_1 зафіксовано на відеокамери, що розміщені на автомобільній заправці, працівник поліції зазначених записів не вилучив та до матеріалів справи в якості доказів не долучив. 
Апеляційним судом з метою перевірки фактичних обставин вчиненого адміністративного правопорушення, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення ААД №531538 від 20.01.2024 щодо ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП, неодноразово викликався поліцейський, яким було складено даний протокол про адміністративне правопорушення - ОСОБА_2 , однак вказаний працівник поліції до апеляційного суду не з`явився з поважних причин, оскільки, за повідомленням УПП у м. Києві, перебуває у службовому відряджені до Зведеного стрілецького полку Департаменту патрульної поліції «Хижак-3» для виконання бойових ( спеціальних ) завдань. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що працівником патрульної поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення були грубо порушенні вимоги КУпАП, а судом першої інстанції при розгляді справи на ці порушення не було звернуто уваги, що в подальшому потягло за собою прийняття незаконного рішення.
Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бутиналежним доказомвинуватості  ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126КУпАП. 
Інші докази, зазначені судом першої інстанції, як такі, що підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, не є належними доказами його вини у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, в розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки жодним чином не підтверджують факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
Отже,  належних та допустимих доказів, які б підтверджували суть адміністративного правопорушення, викладеного у протоколі про адміністративне правопорушення, особою, яка його склала, всупереч обов`язку, визначеного ч. 2 ст. 251 КУпАП, суду не надано.
Між тим, обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування, є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та інші), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не зобов`язана доводити свою невинуватість.
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07 листопада 2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08 лютого 2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».
Отже, в ході апеляційного перегляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП щодо ОСОБА_1 було встановлено відсутність в матеріалах справи будь-яких належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 19 січня 2024 року о 23 год. 40 хв. керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2115», без номерного знаку, по вул. Милославській, 2-А в м. Києві, будучи позбавленим права керувати транспортним засобом. 
З огляду на відсутність в матеріалах справи об`єктивних доказів, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, вважаю, що постанова судді Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року не може бути визнана законною та обґрунтованою, а тому апеляційна скаргаОСОБА_1 підлягає задоволенню, а постанова судді - скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и л а:

Клопотання ОСОБА_1 - задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Постанову судді Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року, якою  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сороко тисяч вісімсот) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу - скасувати.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, а саме у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя Л.І. Кепкал