Справа № 130/1967/25
Провадження № 22-ц/801/788/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року	Справа № 130/1967/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,
з участю секретаря судового засідання Ходакової М. Г.,

учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сопруна Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 січня 2026 року, ухвалене у складі судді Заярного А. М. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У липні 2025 року ТОВ «Українські фінансові операції» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов обґрунтовано тим, що 15 квітня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 у електронному вигляді було укладено кредитний договір №4557994, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 15 000 грн.
Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 360 днів: з 15 квітня 2024 року по 10 квітня 2025 року. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. 
На пільговий строк 30 днів з позичальником погоджено умови пільгового кредитування (пониженої відсоткової ставки) на умовах 0,01 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до неї як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2,5 % у день. 
Відповідно до зазначених вище умов договору, ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконало та надало їй кредит в розмірі 15 000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ КБ «ПриватБанк», зазначену відповідачкою у договорі.
31 березня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу №31-1/03/2025, відповідно до умов якого позивач набув права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4557994 від 15 квітня 2024 року, загальна сума заборгованості склала 108 461,37 грн, з якої заборгованість за тілом кредиту – 14 957,47 грн, заборгованості за процентами – 86 003,90 грн та заборгованість по нарахованим штрафам/неустойкам у розмірі – 7 500 грн.
У межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та ОСОБА_1 , ТОВ «Українські фінансові операції» з дати факторингу донараховано відсотки за (10 календарних днів): 15 000 грн * 2,5 % = 373,93675 грн* 10 календарних дні = 3739,3675 грн. 
Нараховані відсотки не носять штрафний характер, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту – процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.
Після укладання договору факторингу та переходу права вимоги до позивача, відповідачка не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ані на рахунки ТОВ «Українські фінансові операції», ані на рахунки первісного кредитора. Фактично таким чином, відповідач має заборгованість перед Позивачем за Договором № 4557994 від 15 квітня 2024 року загальною сумою 104 700,74 грн, яка складається із суми заборгованості з тіла кредиту – 14 957,47 грн., нарахованих процентів первісним кредитором – 86 003,90 грн. 15000 грн * 2,5 % = 373,93675 грн* 10 календарних дні = 3739,3675 грн відсотки нараховані ТОВ «Українські фінансові операції».
Посилаючись на викладене, позивач звернувшись в суд із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 104 700,74 грн, яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 14 957,47 грн, суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором – 86 003,90 грн., суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» 3739,3675 грн, вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 січня 2026 року позов було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість на загальну суму 104 700,74 грн, судові витрати у розмірі 12422,40 грн.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що відповідач ОСОБА_1 в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України, не виконав взяті на себе зобов`язання як перед первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна», так і перед фактором ТОВ «Українські фінансові операції», до якого перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором, а тому приходить до висновку про повне задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, яка складається з тіла кредиту та відсотків на загальну суму 104 700,74 грн.
При цьому суд першої інстанції відхилив доводи відповідачки, зазначивши, що згідно з матеріалами справи, усі істотні умови договору №4557994 про надання коштів на умовах споживчого кредиту були чітко визначені та доведені до відома відповідача до моменту укладення договору. Вони містили розмір кредиту, порядок його надання, строки повернення, розмір процентної ставки, комісій та інші платежі.
Так, відповідно до умов вищевказаного Договору 1.4.1 Стандартна процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту. 1.4.2. Знижена процентна ставка становить 0,01% за кожен день користування кредитом та застосовується на таких умовах: якщо клієнт до 14 травня 2024 року (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, Клієнт як учасник програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою. Зі змісту розрахунків заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом були нараховані у відповідності до умов кредитного договору.
Отже, погоджені сторонами умови договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15 квітня 2024 року свідчать про встановлення відповідачу зниженої процентної ставки у в розмірі 0,01% у випадку дотримання графіку платежів або здійснення часткового дострокового повернення кредиту.
У разі невиконання умов договору позивач має право на застосування стандартної процентної ставки в розмірі 2,50%.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, статтю 8 ЗУ «Про споживче кредитування» доповнив частиною п`ятою наступного змісту: «максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1%».
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що договір №4557994 про надання коштів на умовах споживчого кредиту було укладено 15 квітня 2024 року, тобто після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування».
Пункт 17 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» визначає, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Отже, на підставі ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», тобто з 21 серпня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 ст. 8 не може перевищувати 1%.
Втім, ч. 2 та 3 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» додатково визначається, що до загальних витрат за споживчим кредитом, які враховуються при обчисленні денної процентної ставки, не включаються платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит.
З цими положеннями узгоджуються зміст п. 11 ч. 1 ст. 12 та п. 9 ч. 3 ст. 9 цього ж Закону, де законодавцем на кредитодавця покладено обов`язок до укладення споживчого договору інформаційно попередити позичальника про наслідки прострочення виконання зобов`язань із сплати платежів, у тому числі щодо розміру неустойки, процентної ставки, інших платежів, що застосовуються чи стягуються у разі невиконання ним зобов`язань за договором про споживчий кредит. Якщо така інформація позичальником узгоджена та сторонами укладено договір споживчого кредитування, то у змісті цього договору міститься інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит.
Отже, за умовами договору, який укладено між сторонами, узгоджено, що у випадку невиконання позичальником зобов`язань з погашення наданого кредиту та відповідно до умов пункту 1.4.1. цього договору, у кредитора виникають підстави для нарахування процентів в іншому розмірі за стандартною процентною ставкою, яка становить 2,50 % за кожен день користування кредитом.
Зазначене узгоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що позичальником не виконані вимоги щодо повернення заборгованості по платежам, тому відповідно до умов пункту 1.4.1 позичальником втрачено право на розрахунок процентів за зниженою процентною ставкою, зокрема, із законодавчими обмеженнями максимального розміру денної процентної ставки. Внаслідок цього за умовами договору кредитор має право проводити розрахунок процентів за невиконання зобов`язання за ставкою 2,50 % на день.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, адвокат Сопрун В. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 4557994 від 15 квітня 2024 року у розмірі 68 804,36 грн, з яких 14 957,47 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, 53 846,89 грн – сума заборгованості за процентами, у задоволенні решти вимог відмовити та вирішити питання судових витрат.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Рибчинський В. П.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 березня 2026 року справу призначено до розгляду на 26 березня 2026 року о 09 год 40 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
У апеляційній скарзі зазначено, що поза увагою суду першої інстанції залишились положення частини 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», якою встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. 
З вказаного слідує, що перехідний період у 240 днів застосовується до договорів, укладених до 24 грудня 2023 року та строк дії яких продовжено у подальшому. 
Судом першої інстанції зазначено, що 2,5 % ставку правомірно застосовано у зв`язку з невиконанням Відповідачем взятого зобов`язання щодо своєчасного повернення коштів, у зв`язку із чим не підлягає застосуванню законодавчо обмежений максимальний розмір денної процентної ставки. 
Вказані доводи не відповідають змісту Законів України «Про споживче кредитування» та «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», адже в них зазначається про обмежений максимальний розмір денної процентної ставки, який не може перевищувати 1,00 %, без жодних інших виключень. 
Таким чином, на виконання вимог зазначених попередньо норм чинного законодавства, підлягає проведенню розрахунок заборгованості Відповідача зі сплати відсотків протягом строку дії договору з 15 квітня 2024 року по 10 квітня 2025 року за процентною ставкою 1%, який складає: 14 957,47 грн (сума боргу) х 1% : 100 % х 360 (днів) = 53 846,89 грн. 
Отже, з Відповідача підлягає стягненню на користь Позивача сума у загальному розмірі 68 804,36 грн., яка складається із 14 957,47 грн заборгованості по тілу кредиту та 53 846,89 грн відсотків за користування кредитом.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави, а також вказав на необхідність проведення перерахунку заборгованості з урахуванням встановлених у справі обставин.
Представник позивача в судовому засіданні, проведеному за його участі в режимі відеоконференції, щодо задоволення апеляційної скарги заперечував. 

Фактичні обставини, встановлені судом
15 квітня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №4557994:
1.2. На умовах, встановлених Договором, Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі – кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Тип кредиту – кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 15 000,00 гривень. 
1.2.1. За взаємною згодою Сторін сума кредиту може бути збільшена, про що Сторонами укладається Додатковий договір. При цьому сторони погодили, що збільшення суми кредиту можливе до дати здійснення клієнтом першого платежу за Договором, відповідно до Графіку платежів (п.1.3 цього Договору). 
1.3. Строк кредитування 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів.
1.3.1. Строк кредитування, а також термін (дата) повернення (виплати) кредиту, встановлені Договором, можуть бути змінені (продовжені) за письмовою згодою Сторін, шляхом підписання Сторонами додаткового договору до цього Договору. Ініціювання Клієнтом продовження строку кредитування/строку Договору відбувається без змін умов цього Договору в бік погіршення для Клієнта.
1.4. Тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: 
1.4.1. Стандартна процента ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору. Денна процентна ставка за цим Договором при застосуванні Стандартної процентної ставки дорівнює 2.5% та розрахована за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100% = (135 000,00/15 000,00)/360x100%, де ДПС – денна процентна ставка; ЗВСК – загальні витрати за кредитом; ЗРК – загальний розмір кредиту; t – строк кредитування у днях (п.1.3) 
1.4.2. Знижена процентна ставка становить 0,01% за кожен день користування кредитом та застосовується на таких умовах: Якщо Клієнт до 14.05.2024 (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, Клієнт як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання Клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для Клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим Договором та доступні для інших клієнтів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки.
2.1. Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок Клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 .
5.1. Товариство має право:
5.1.3. укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди Клієнта але з обов`язковим повідомленням Клієнта про таке відступлення протягом 10 робочих днів з дати такого відступлення у спосіб, визначений частиною першою статті 25 Закону України «Про споживче кредитування», що забезпечить доведення до відома споживача такого факту (а. с. 22-45).
Як слідує із умов договору, він підписаний електронним підписом.
Факт перерахування кредитних коштів у розмірі 15 000 грн на картковий рахунок відповідачки підтверджується довідкою ТОВ «Пейтек», довідкою АТ КБ «Приват Банк», наданою на вимогу суду за клопотанням позивача (а. с. 55, 167).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором станом на 31 березня 2025 року розмір заборгованості за договором становить 108 461,37 грн, з яких 14 957,47 грн – тіло кредиту, 86 003,90 грн – відсотки, 7 500 грн – штрафні санкції. Водночас із розрахунку вбачається періодичне часткове погашення ОСОБА_1 заборгованості: 42,53 грн зараховані первісним кредитором на погашення тіла кредиту; 30 374,28 грн зараховано первісним кредитором на погашення процентів за користування кредитом. Окрім того 13 серпня 2024 року первісним кредитором було списано 3 701,08 грн боргу (а. с. 78-83).
31 березня 2025 року між ТОВ «Українські фінансові операції» та ТОВ «Лінеура Україна» укладено договір факторингу №31-1/03/2025, відповідно до умов якого ТОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, зокрема, до ОСОБА_1 за кредитним договором №4557994 (а. с. 62-71).
Цього ж дня ТОВ «Українські фінансові операції» та ТОВ «Лінеура Україна» було підписано Акт прийому-передачі реєстру боржників до вказаного договору (а. с. 72).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №31-1/03/2025, від 31 березня 2025 року, ТОВ «Українські фінансові операції» набуло права вимоги до відповідача за кредитним договором №4557994 від 15 квітня 2024 року на суму 108 461,37 грн, з яких 14 957,47 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 86 003,90 грн – сума заборгованості за відсотками, 7 500 грн – заборгованість за пенею, штрафами (а. с. 74-75).
На а. с. 73 докази розрахунку за договором факторингу.
На а. с. 84 лист ТОВ «Лінеура Україна» щодо повідомлення боржників про відступлення права вимоги ТОВ «Українські фінансові операції».
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором, здійсненим ТОВ «Українські фінансові операції», станом на 10 квітня 2025 року розмір заборгованості становить 104 700,74 грн, з яких 14 957,47 грн – тіло кредиту, 89 743,20 грн – відсотки (а. с. 76).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Із прийняттям ЗУ «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У ст. 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Згідно зі ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ч. першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно з частиною першою ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Електронний договір № 4557994 укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 15 квітня 2024 року шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису, що узгоджується з вимогами законодавства.
ОСОБА_1 не заперечує факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, а тому такий є встановленим.
Також суд вважає доведеним факт переходу права грошової вимоги за кредитним договором від первісного кредитора до позивача.
Водночас колегія суддів вважає помилковими висновки суду про те, що за умовами договору, процентна ставка у розмірі 2,5% підлягає застосуванню у випадку невиконання позичальником зобов`язань з погашення наданого кредиту.
Так, з умов договору слідує, що він є оплатним.
Відповідно до п. 1.4.2. договору, якщо клієнт до 14 травня 2024 року (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту до розрахунку заборгованості буде застосовано знижену процентну ставку у розмірі 0,01% за кожен день користування кредитом. 
Клієнт як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою. 
Як видно із наданого первісним кредитором розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 здійснювала часткове погашення кредиту, відтак їй була надана відповідна індивідуальна знижка на стандартну процентну ставку.
У випадку невиконання клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших клієнтів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки.
Стандартна процентна ставка у розмірі 2,50% передбачена п. 1.4.1. за кожен день користування кредитом у межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору, тобто протягом 360 днів.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до:
- п. 3.1. проценти, що нараховуються за цим Договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». 
- п. 3.1.1. Роз`яснення щодо процентів: 
- економічна сутність процентів: плата за користування кредитом; 
- база для розрахунку процентів: залишок фактичної заборгованості за кредитом станом на початок кожного календарного дня протягом строку кредиту; 
- порядок обчислення процентів здійснюється відповідно до наступної формули: Проценти = «база для розрахунку процентів, з урахуванням умов п.3.2 Договору» помножити на «процентну ставку вказану в п. 1.4, цього Договору, яка діє у відповідний період строку кредиту, з урахуванням умов Договору.
Окрім того у позовній заяві на стр. 14 позивачем особисто було наголошено: «Нараховані відсотки не носять штрафний характер, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту – процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором».
Таким чином, на переконання апеляційного суду, місцевий суд помилково ототожнив умову щодо оплатності кредитного договору шляхом встановлення відповідної стандартної процентної ставки за користування кредитом із санкцією за неналежне виконання зобов`язання та дійшов хибного висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача процентів у заявленому розмірі без урахування положень ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» з огляду на таке.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін по деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якими відповідно встановлено обмеження максимальної денної процентної ставки на рівні 1 %. 
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів (з 24 грудня 2023 року по 21 квітня 2024 року) – 2,5 %; протягом наступних 120 днів (з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року) – 1,5 %.
Водночас частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пункт 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. 
Зі змісту пп. «а» п. 7 ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про законотворчу діяльність» вбачається, що перехідні положення нормативно-правового акта – це порядок переходу від існуючого регулювання до регулювання, передбаченого нормативно-правовим актом.
Логічним слід вважати, що до укладення кредитного договору 15 квітня 2024 року відносини між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 жодним чином не регулювались, адже не існували, тому оскільки кредитний договір був укладений між сторонами після набрання 24 грудня 2023 року чинності змінами до ЗУ «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки у розмірі 1 %, п. 17 Перехідних положень вказаного закону не підлягає застосуванню до зобов`язальних правовідносин, що склалися між ними.
Отже, передбачений у кредитному договорі від 15 квітня 2024 року розмір відсотків за користування кредитом у 2,5 % на день та відповідно їх нарахування, суперечить нормам ЗУ «Про споживче кредитування».
Як зазначалося, відповідно до умов кредитного договору за користування кредитом передбачені відсотки у розмірі 0,01% за кожен день користування кредитом до 14 травня 2024 року включно (знижена процентна ставка) та у подальшому 2,5% за кожен день користування кредитом (стандартна процентна ставка) протягом строку кредитування у 360 днів (п. 1.3 договору).
Як видно із розрахунків заборгованості, наданих позивачем, до стягнення заявлено заборгованість за договором станом на 31 березня 2025 року. 
Таким чином, розмір заборгованості за процентами за користування кредитом підлягає перерахунку, виходячи із такого: 
- з 15 квітня 2024 року по 14 травня 2024 року – 15 000 грн х 0,01% х 30 днів = 45 грн;
- з 15 травня 2024 року по 31 березня 2025 року – 15 000 грн х 1% х 321 днів = 48 150 грн.
Водночас, як видно із розрахунку первісного кредитора, ОСОБА_1 здійснила погашення заборгованості по тілу кредиту у загальному розмірі 42,53 грн та заборгованості за процентами у загальному розмірі 30 374,28 грн, а також 3 701,08 грн заборгованості за процентами було списано кредитором.
З огляду на встановлене позов ТОВ «Українські фінансові операції» підлягає частковому задоволенню в розмірі 29 077,11 грн, з яких 14 957,47 грн – заборгованість за тілом кредиту, 14 119,64 грн – заборгованість за відсотками.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів враховує те, що позовні вимоги є взаємопов`язаними, а в резолютивній частині рішення має бути зазначено всі складові заборгованості, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, тому апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки позовні вимоги задоволено на 27,8% (29 077,11 грн х 100 х 104 700,74 грн), з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» слід пропорційно стягнути 673,43 грн сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви та 2 780 грн понесених позивачем витрат на правничу допомогу.
Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена на 72,2% з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 слід пропорційно стягнути 2 623,46 грн сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив суд стягнути з позивача на її користь судові витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам.
Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
На підтвердження понесених витрат адвокат Сопрун В. В. надав суду договір про надання правничої допомоги № 1654-2226 від 23 червня 2025 року (а. с. 132), детальний опис робіт (наданих послуг) від 05 листопада 2025 року (а. с. 134), квитанцію про оплату гонорару у розмірі 15 000 грн.
Також до заяви про стягнення судових витрат було долучено докази її надсилання іншим учасникам справи. 
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 
Однак ТОВ «Українські фінансові операції» правом на подання заперечень проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу не скористалася, а тому суд доходить висновку про пропорційне стягнення з нього на користь ОСОБА_1 10 830 грн понесених нею витрат на правничу допомогу при судовому розгляді справи.
Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця судового збору у розмірі 1 950,03 грн та різниця витрат на правничу допомогу у розмірі 8 050 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Сопруна Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором № 4557994 від 15 квітня 2024 року у розмірі 29 077,11 грн (двадцять дев`ять тисяч сімдесят сім грн 11 коп.), з яких 14 957,47 грн – заборгованість за тілом кредиту, 14 119,64 грн – заборгованість за відсотками.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на користь  ОСОБА_1 різницю судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 1 950,03 грн (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят грн 03 коп) та різницю судових витрат на правничу допомогу у розмірі 8 050 грн (вісім тисяч п`ятдесят грн).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий     В. В. Оніщук

Судді   Л. О. Голота 

В. П. Рибчинський