ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/120/26 Справа № 711/8268/20 Категорія: ч. 2 ст. 122 КК України	Головуючий у І інстанції ОСОБА_1    Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2 	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
екретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 

за участі: 
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
обвинуваченої ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 
представника потерпілої ОСОБА_12 
потерпілої ОСОБА_10 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_10 – адвоката ОСОБА_13 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2022 року, яким

ОСОБА_9 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Кліщенці Градіжського району Полтавської області, українка, громадянка України, пенсіонерка, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима –

визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КК України, та виправдана за недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_9 - залишено без розгляду у відповідності до ч. 3 ст. 129 КПК України.
Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України. 

в с т а н о в и л а :
Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що вона 08.06.2020, близько 11-10 годин, перебуваючи на території свого домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих неприязних відносин, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень та залякування потерпілої, а саме прагнучи викликати в неї почуття страху, нанесла потерпілій - ОСОБА_10 , котра в цей час знаходилась на території свого домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_3 , а саме поруч з парканом, що розділяє два вищевказані подвір`я, чотири удари невстановленим в ході досудового розслідування гострим предметом в область лівого передпліччя потерпілої. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 02-01/683 від 29.07.2020 ОСОБА_10 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: рани волярної (долонної) поверхні середньої третини лівого передпліччя з частковим ушкодженням м`язу ліктьового згинача лівого зап`ястка, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, та три рани по тильній поверхні лівого передпліччя, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Дії ОСОБА_9 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.122 КК України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчиненому з метою залякування потерпілого.
Судом першої інстанції виправдано ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, мотивуючи тим, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів причетності ОСОБА_9 до злочину, в якому вона обвинувачується. Судом першої інстанції встановлено, що в даному кримінальному провадженні здійснені слідчі дії та прийняті процесуальні рішення неуповноваженими на те особами, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про створення групи слідчих. Постанови старшого слідчого СВ Черкаського відділу поліції ОСОБА_14 про призначення експертизи від 24.07.2020 року та про призначення додаткової експертизи від 21.09.2020 року винесені неуповноваженою особою, і як наслідок суд визнав недопустимими доказами висновок судово-медичної експертизи №02-01/683 від 29.07.2020 року та висновок судово-медичної експертизи №02-01/899 від 24.09.2020 року. Також суд визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_10 від 21.09.2020 року; протокол огляду предмету від 25.08.2020 року.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури подала апеляційну скаргу в якій, вважаючи його незаконним, просила скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 122 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без застосування ст. 75 КК України, задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_9 . Вирішити долю речових доказів, а саме 6 оптичних дисків, котрі приєднані до матеріалів кримінального провадження, – залишити при матеріалах кримінального провадження.
Також просила повторно допитати обвинувачену, потерпілу, свідка ОСОБА_15 та дослідити матеріали кримінального провадження.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в порушення ст.ст. 39,84,85,87,94,110,370,374 КПК України суд першої інстанції не надав оцінки змісту та структурі доручення начальника відділення слідчого відділу Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області від 09.06.2020, яким він доручив проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню слідчому ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , не перевірив та не обґрунтував чи призвело прийняття такого рішення у формі доручення до порушення прав і свобод людини, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та/або Конституцією України.
Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що за змістом п.п.8,17 ч. 1 ст. 3 КПК України керівник органу досудового розслідування і слідчий є окремими і самостійними суб`єктами, повноваження яких визначені різними статтями КПК України. Положенням ст. 110 КПК України закріплено вимогу щодо прийняття рішень у формі постанови слідчим, однак вказана норма не містить імперативних приписів про те, що керівник органу досудового розслідування приймає всі свої рішення у формі постанов. Повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування у формі письмового доручення, яке містить ті самі реквізити, що й постанова, не суперечить вимогам ст. 39 КПК України, є достатнім документом для наділення такого слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні. Визначення керівником органу досудового розслідування слідчого на підставі процесуального документу – доручення, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК України.
На підтвердження своїх доводів прокурор послався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові 02.06.2020 у справі № 229/3178/15-к.
Визнаючи недопустимими докази у кримінальному провадженні, які здобуті слідчим ОСОБА_14 , а саме: постанови про призначення експертиз, висновки судово-медичних експертиз, протокол слідчого експерименту, протокол огляду предмету, суд першої інстанції безпідставно послався на правовий висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладений в постанові від 04.10.2021.
Вважає, що судом першої безпідставно, всупереч ст.ст. 85,86 КПК України, вищевказані докази визнано недопустимими, оскільки вони отримані належним суб`єктом, уповноваженим на збирання доказів.
Суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 22,84-86,94,370,374 КПК України проявив упередженість в оцінці даних висновку судово-медичного експерта від 29.07.2020 № 02-01/683, яким визначено характер та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої, та висновку судово-медичного експерта від 24.09.2020 № 02-01/899, та як наслідок - визнав їх недопустимими доказами з підстав відсутності в матеріалах кримінального провадження відомостей про те, яким чином слідчий отримав медичну документацію потерпілої ОСОБА_10 , котра була надана судово-медичному експерту.
Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про недотримання ст. 69 та ст. 84 КПК України та те, що експерт з власної ініціативи та самостійно збирав матеріали необхідні для проведення експертизи, адже медична документація потерпілої надана експерту слідчим, який її отримав від потерпілої та у медичному закладі на підставі запиту, котрий наявний в матеріалах кримінального провадження. Крім того в судовому засіданні представники потерпілої надали заяву про те, що вона особисто писала заяву у медичному закладі з приводу того, щоб її медична документація була надана слідчому.
Судом безпідставно не взято до уваги показання свідка ОСОБА_15 , які узгоджуються з показаннями потерпілої і в сукупності з іншими доказами повністю спростовують будь-яку з версій, висунутих стороною захисту.
Всупереч вимог ст. 94,370,374 КПК України суд не надав оцінки зібраним доказам окремо та в їх сукупності, побудував своє рішення про виправдання ОСОБА_9 на суперечливих, непослідовних та неперевірених доказах, взявши до уваги лише доводи сторони захисту, фактично не оцінивши докази обвинувачення, не проаналізував їх з точки зору взаємозв`язку з іншими доказами, не навівши належних обґрунтувань.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_10 – адвокат ОСОБА_18 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим, просила його скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КК України, та призначити їй покарання за ч. 2 ст. 122 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд проявив необ`єктивність при оцінці показань потерпілої ОСОБА_10 та не врахував покази свідка ОСОБА_15 .
Суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 7,9,94,95,370,374 КПК України, упереджено підійшов до оцінки доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, не дав оцінки зібраним доказам окремо та в їх сукупності, фактично не оцінивши докази обвинувачення.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно послався на рішення об`єднаної палати ККС ВС у справі № 724/86/20 від 04.10.2021, оскільки воно є нерелевантним в даному провадженні.
Щодо медичної документації потерпілої, то судом першої інстанції не враховано, що вона надавалася експерту слідчим разом з постановою про призначення експертизи і експерт не вчиняв жодних дій щодо збирання матеріалів для проведення експертизи. Потерпіла не заперечувала проти отримання слідчим медичної документації, сама надала слідчому наявні в неї виписки та не вказувала на порушення її прав.
Рішення суду про недопустимість доказів, постанов про призначення експертиз та висновків експертів, є безпідставними.
Висновки суду про те, що стороною обвинувачення не перевірялася версія сторони захисту про можливе отримання тілесного ушкодження потерпілою внаслідок само- ушкодження є необґрунтованим. Вказаний висновок повністю спростовується проведеними слідчими діями під час досудового розслідування та дослідженими доказами під час судового розгляду, а саме: показами потерпілої та свідка ОСОБА_15 , протоколом слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_10 від 21.09.2020, а також висновками судово-медичних експертиз.
Вказує на хибність висновків суду щодо недоведеності кваліфікуючої ознаки – залякування потерпілої, оскільки не було прийнято до уваги показання потерпілої та свідка ОСОБА_15 з приводу постійних, довготривалих залякувань та погроз з боку ОСОБА_9 , характер погроз в момент заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, а також безпосередньо дії обвинуваченої – завдання ударів палкою та спричинення чотирьох ран. Також не враховано, що потерпіла та її чоловік неодноразово зверталися до поліції з заявами про погрози та переслідування їх родини з боку ОСОБА_9 та членів її родини.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку потерпілої та її представника, які підтримали вимоги викладені в апеляційних скаргах, просили їх задовольнити, пояснення обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисників ОСОБА_11 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг представника потерпілої - ОСОБА_13 та прокурора, просили виправдувальний вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши за клопотанням учасників кримінального провадження докази по справі, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Провівши у кримінальному провадженні за клопотанням учасників кримінального провадження повторне дослідження доказів, колегія суддів приходить до висновку, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 122 КК України ОСОБА_9 вчинила при наступних обставинах.

ОСОБА_9 08.06.2020, близько 11 годин 10 хвилин, перебуваючи на території свого домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих неприязних відносин, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень та залякування потерпілої, а саме прагнучи викликати в неї почуття страху, нанесла потерпілій - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котра в цей час знаходилась на території свого домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_3 , а саме поруч з парканом що розділяє два вищевказані подвір`я, чотири удари невстановленим в ході досудового розслідування гострим предметом в область лівого передпліччя потерпілої., чим згідно з висновком судово-медичної експертизи № 02-01/683 від 29.07.2020 ОСОБА_10 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: рани волярної (долонної) поверхні середньої третини лівого передпліччя з частковим ушкодженням м`язу ліктьового згинача лівого зап`ястка, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, та три рани по тильній поверхні лівого передпліччя, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В суді першої та апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_9 винуватість в інкримінованому органами досудового розслідування злочині, а саме в умисному середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчиненому з метою залякування потерпілого - не визнала.

Зокрема, обвинувачена ОСОБА_9 допитана судом першої та апеляційної інстанції, показала, що вона проживає з 1954 року, за адресою АДРЕСА_2 (приватний будинок). На даний час, вона проживає з внучкою ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
08 червня 2020 року близько 11 години, її сусідка ОСОБА_10 , 1988 року народження, почала стукати металевим предметом, по паркану який розмежовує їх ділянки. Потім вона на когось кричала нецензурною лайкою, погрожувала її життю та здоров`ю. Вона на це уваги не звертала, не відповідала, навіть з нею поглядами не пересікалась. Це все відбувалось, через паркан (профнастіл) висотою близько 2 - х метрів. Через 15-20 хвилин по тому, дана особа почала металевим предметом стукати по її гаражу, а саме по шиферу даху. Вона перебуваючи на своєму подвір`ї, підійшовши до свого гаражу, зробила зауваження ОСОБА_10 (оскільки впізнала останню по голосу), обличчя не бачила, що б остання не руйнувала дах її гаражу. Дана особа припинила своє діяння не надовго, а саме потім почала ламати гілля дерев які знаходяться на її землі, і знов почала кричати та принижувати їй. В погрозах постійно залякувала поліцією. Вона не звертаючи на неадекватність вказаної сусідки (приблизно з 2016 року), не сперечаючись із нею, пішла до свого домоволодіння.
Приблизно з 13 до 14 години, до її місця проживання, приїхав наряд поліції які представились працівниками Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області. Останні повідомили, що прибули за викликом 102, з приводу нанесення нею - її сусідці ножового поранення кісті руки. Вона слідчому на ім`я ОСОБА_20 , надала свої письмові пояснення. Окрім цього на їй території встановлено відеокамери, які фіксують все, що відбувається в реальному часі. Дане відео було надано поліції.

Невизнання ОСОБА_9 своєї вини, колегія суддів розцінює, як спосіб захисту та намагання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй діяння за ч.2 ст.122 КК України, зроблено колегією суддів з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено і перевірено під час апеляційного розгляду.
Не дивлячись на невизнання вини обвинуваченою ОСОБА_9 , її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КК України підтверджується наступними доказами.
Допитана судом першої та апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_10 надала однакові та послідовні показання за змістом про те, що вона дійсно проживає за адресою АДРЕСА_2 протягом тривалого часу разом з цивільним чоловіком — ОСОБА_15 , а саме з 2012 року. По сусідству, в будинку проживає громадянка ОСОБА_9 , її подвір`я межує з їх і знаходиться огорожа висотою приблизно 2 метри. В 2014 році між нею та ОСОБА_9 сталась сварка, по факту того що в неї під подвір`ям покладена тротуарна плитка, і вона паркуючи автомобіль «Форд Мондео», біля свого двору частково (десь на 10-20 см.) наїздили на тротуарну плитку розміщену біля її будинку.

Після вказаної події ОСОБА_9 розпочала відкрито їм погрожувати та роботи різні речі, такі як: кидання різних предметів у її двір, провокування конфліктів, намагалася зламати їх огорожу між подвір`ями. В подальшому ці конфлікти мали постійний характер, і останнім часом ОСОБА_9 систематично висловлює погрози в їх сторону, погрожує фізичною розправою та виражається нецензурною лексикою. По вказаних фактах вона неодноразово разом зі своїм чоловіком зверталася до поліції, але ніякого результату не було.

Так, 08.06.2020, близько 11 години вона перебувала вдома разом зі своїм чоловіком та займалась прибиранням на подвір`ї, так як виявили землю зі цвяхами, котрі на їх територію накидала сусідка. Так, коли вона підійшла до паркану, сусідка вилила на неї невідому речовину та супроводжувала дані дії насмішками та погрозами розправи над ними. Загалом розмір паркану становить близько 2 м., проте внизу знаходиться щілина розміром близько 5 см., через яку вона й линула дану речовину на її ноги Після цього, через паркан почала летіти їй на голову земля. Вказані дії проводжувалися сваркою між ними, і вона реально розуміла що в дворі крім ОСОБА_9 нікого не було.

Закінчивши прибирання землі вона взяла табурет та почала обрізати гілки невідомої рослини, котра росте на межі їх подвір`їв, та котра потрапила на їх територію, і заважає їм, на що ОСОБА_21 також негативно відреагувала. Ставши на табурет вона почала бачити територію сусідки. В цей час побачила як остання перебувала на території свого подвір`я, і коли вона її побачила то почала розмахувати палкою та почала бігти до неї. Підбігши до паркану вона почала наносити по їй удари палкою котрі вона блокувала лівою рукою, і вона почала говорити останній що не потрібно бити, що все одно відріжу вказані гілки, бо вони на нашій території. Вона продовжувала відрізати гілки і оборонятися від ОСОБА_9 , після чого остання несподівано схопила її за ліву руку своєю рукою, якою саме вона не пам`ятає, і в неї вже палки вона не бачила. В цей же час вона відчула біль в лівій руці та почала намагатись висмикнути свою руку, але це відразу в неї не вийшло, і загалом відчула приблизно три удари характерні для різання гострим предметом, можливо ножем, але вона не побачила вказаного предмета так як це відбулося дуже швидко, і її увага була прикута щоб забрати руку яку тримала ОСОБА_9 , коли в їй вдалося забрати руку вона побачила, що біжить кров та з`явились різані рани протяжністю від кисті до ліктя, які нанесла сусідка. Вона почала кричати і це почув чоловік, який в цей час був поруч, та побачивши її поранення вони одразу почали збиратися та поїхали до Третьої Черкаської міської лікарні. По дорозі до лікарні вони викликали поліцію. В дальшому її госпіталізували до даного закладу. Вказувала, що ОСОБА_9 наносила тілесні ушкодження гострим предметом, це супроводжувалось з її боку погрозами відрізати їй руку.
Крім того винуватість ОСОБА_9 підтверджується наступними доказами, зокрема:

- показами свідка ОСОБА_15 , який в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду пояснив, що дійсно проживає за вищевказаною адресою протягом тривалого часу разом з цивільною дружиною - ОСОБА_10 . По сусідству з ними, в будинку АДРЕСА_2 , проживає громадянка ОСОБА_9 , її подвір`я межує з їх і між ними знаходиться огорожа висотою приблизно 2 метри. Між ними почали виникати конфлікти, які в подальшому мали постійний характер, і останнім часом ОСОБА_9 систематично висловлює погрози в їх сторону, погрожує фізичною розправою та виражається нецензурною лексикою. По вказаних фактах вони неодноразово зверталися до поліції, але ніякого результату не було. 08.06.2020 року близько 11 години він перебував вдома разом зі своєю дружиною та займався прибиранням на подвір`ї землі зі склом та цвяхами, котрі на їх територію накидала сусідка, а саме: коли дружина підійшла до паркану, сусідка вилила на неї невідому речовину та супроводжувала дані дії насмішками та погрозами розправи над ними. Загалом розмір паркану становить близько 2 м., проте внизу знаходиться щілина розміром близько 5 через яку вона й линула дану речовину на неї. Після цього через паркан почала летіти їй на голову земля. Закінчивши прибирання землі дружина взяла табурет та почала обрізати гілки невідомої рослини, котра росте на межі подвір`їв, та котра потрапила на їх територію. В цей час він почув крик та побачив, що дружина намагається висмикнути руку. Коли вона висмикнула руку, побачив, що в неї біжить кров та різані рани протяжністю від кисті до ліктя. Одразу після події поїхали до Третьої Черкаської міської лікарні. По дорозі до лікарні викликали поліцію. В подальшому дружину госпіталізували до даного закладу.

- даними довідки КПН “Третя Черкаська міська лікарня ЧМР” від 08.06.2020 року згідно якої у ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження - різані рани н/з правого передпліччя (т.1 а.с.136);
- даними копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого №ІХ-200101/11280-7649, згідно якої ОСОБА_10 перебувала на стаціонарному лікуванні з 08.06.2020 року по 22.06.2020 року з діагнозом множинні відкриті рани передпліччя (т.1 а.с. 137)
- даними висновку експерта №02-01/683 від 29.07.2020 року, згідно якого у ОСОБА_10 , згідно даних наданих медичних документів, мали місце ушкодження: рана волярної (долонної) поверхні середньої третини лівого передпліччя з частковим ушкодження м`язу ліктьового згинача лівого зап`ястка; три рани по тильній поверхні лівого передпліччя. Наслідком рани волярної (долонної) поверхні середньої третини лівого передпліччя з частковим ушкодження м`язу ліктьового згинача лівого зап`ястка, стала контрактура (обмеження рухів) в лівому променево-зап`ястковому суглобі. Вказані ушкодження виникли від дії гострого предмету, по давності виникнення можуть відповідати часу, вказаному7 у постанові про призначення експертизи та відносяться: рана волярної (долонної) поверхні середньої третини лівого передпліччя з частковим ушкодження м`язу ліктьового згинача лівого зап`ястка та наслідки даного ушкодженню категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; - рани тильної поверхні лівого передпліччя до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Локалізація ран на лівому передпліччя доступна для нанесення їх власною рукою. Виявлені у ОСОБА_10 тілесні ушкодження не могли виникнути в результаті падіння з положення стоячи, падаючи на площину чи виступаючу поверхню (т.1 а.с. 138-139);
- даними протокола огляду предмету від 25.08.2020 року, згідно якого оглянуто відеозапис з подвір`я за адресою АДРЕСА_2 , а саме 08.06.2020 року час 10:12:26, та зафіксовано, що в кадрі з`являється особа чоловічої статі, а саме ОСОБА_15 , а потім потерпіла ОСОБА_10 , в подальшому ОСОБА_15 заходить до будинку та повернувшись починає перев`язувати ліву руку потерпілої. Потім дані особи залишають територію домоволодіння на автомобілі (т.1 а.с.140-141);
В судовому засіданні судом першої та апеляційної інстанції безпосередньо також досліджено даний відеозапис.
- даними протоколу проведення слідчого експерименту7 від 21.09.2020 року заушасті потерпілої ОСОБА_10 , під час якого потерпіла продемонструвала обставини завдання їй тілесних ушкоджень 08.06.2020 року обвинуваченою ОСОБА_9 (т.1 а.с. 142-143);
- даними висновку експерта №02-01/899 від 24.09.2020 року, згідно якого тілесні ушкодження ОСОБА_10 , які відмічені у висновку експерта №02-01/683 від 29.07.2020 року, могли виникнути за обставин на які вказала потерпіла у протоколі проведення слідчого експерименту 21.09.2020 року. Тілесні ушкодження у ОСОБА_10 , які відмічені у висновку експерта №02-01/683 від 29.07.2020 року, не могли виникнути від контакту з вільним краєм металевого паркану розміщеного на території її домоволодіння (т.1 а.с. 144-145);
- даними висновку експерта №02-01/1081 від 25.11.2020 року, згідно якого при судово-медичному огляді ОСОБА_10 , проведеного під час судово-медичної експертизи, у неї виявлені рубці, а саме: по тильній поверхні лівої кисті, в проекції п`ятої та четвертої п`ясних кісток, з орієнтацією кінців на 2 та 8 годину, прямолінійний рубець 3x0,3 см. По задній поверхні лівого променево-зап`ясного суглобу, в проекції ліктьової кістки, два неправильно-овальної форми рубці 0,5x0,5 см та 1x0,5 см. По передньо-внутрішній поверхні середньої третини лівого передпліччя, з орієнтацією кінців на 11 та 5 годину7, прямолінійний рубець 2x0,5 см. На 1,5 см від даного рубця в напрямку ліктьового суглобу та майже паралельно до нього, прямолінійний рубець 4x0,2 см. Всі вищевказані рубці на рівні неушкодженої шкіри, темно-червоно-рожевого кольору, малорухливі, тістуваті на дотик. Судячи по характеру рубців, давність виникнення ран може відповідати часу 08.06.2020 року.
Тілесні ушкодження у ОСОБА_10 , які відмічені у висновку експерта №02-01/683 від 29.07.2020р., не могли виникнути: за обставин, на які вказала ОСОБА_19 в протоколі проведення слідчого експерименту від 09.11.2020р., під час контактування останньої з верхньою частиною металевого паркану, поверхня якого гостра, ріжуча та не закрита ніяким предметом (уголком чи налічником) у вигляді хвильки (профнастіл) під час того, як остання повисла на паркані, висота якого 2 метра 40 см та при обставинах зафіксованих з камер спостереження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 за 08.06.2020 року у період з 11 год. до 11:08 год., під час перекидання мітли через паркан, а вони виникли від дії гострого предмету.
Локалізація ран на лівій верхній кінцівці ОСОБА_10 доступна для нанесення їх власного рукою, (т.1. а.с. 148-150);
- даними протоколу огляду предметів від 26.11.2020 року, а саме матеріалів кримінального провадження 12019251010000110 : витяг з ЄРДР, заяви ОСОБА_15 від 05.12.2018 року, заяви ОСОБА_15 від 13.12.2018 року (т.1 а.с.151-153);
- даними протоколу огляду предметів від 26.11.2020 року, а саме відеозапис з мобільного телефону та на якому мається два відеофайли за 08.06.2020 року. На одному7 файлі видно паркан та чутно гуркіт. На другому, словесна перепалка двох осіб жіночої статі та подвір`я за адресою АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 155-156);
- даними протоколу огляду предметів від 26.11.2020 року, а саме відеозапис. На даному записі чутна словесна перепалка двох осіб жіночої статі. Відеозапис завершується на фразі "не лізь до мого забору” (т.1 а.с.157-158);
- даними протоколу огляду предметів від 26.11.2020 року, а саме відеозаписом за 08.06.2020 року на якому зафіксовано, як обвинувачена ОСОБА_9 перебуває на своїй присадибній ділянці, із пластиковим відром та підходить до паркану та щось з нього виливає. Невідома особа зняла мітлу з паркану та закинула на територію подвір`я (т.1 а.с.159-160);

Дії ОСОБА_9 колегія суддів кваліфікує за ч.2 ст.122 КК України, як заподіяння умисного середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчиненому з метою залякування потерпілого.

Колегія суддів, дослідивши та перевіривши докази, з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, допитавши потерпілу, обвинувачену, свідків, повторно дослідивши матеріали провадження в своїй сукупності приходить до висновку, що органами досудового розслідування винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину доведена в повному обсязі.
При ухваленні виправдувального вироку місцевий суд визнав недопустимими наступні докази: постанову старшого слідчого СВ Черкаського відділу поліції ОСОБА_14 про призначення експертизи від 24.07.2020, постанову старшого слідчого СВ Черкаського відділу поліції ОСОБА_14 про призначення додаткової експертизи від 21.09.2020, висновок судово-медичної експертизи № 02-01/683 від 29.07.2020, висновок судово-медичної експертизи № 02-01/899 від 24.09.2020, протокол слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_10 від 21.09.2020, проткол огляду предмету від 25.08.2020, згідно якого оглянуто відеозапис з подвір`я за адресою: м.Черкаси, провулок Зої Космодем`янської, 10, висновок судово-медичної експертизи № 02-01/1081 від 25.11.2020.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до хибного висновку про отримання доказів обвинувачення неуповноваженою особою через відсутність постанови про призначення групи слідчих до 28 вересня 2020 року.
Відповідно до положень ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. У ч.2 вказаної статті унормовані випадки, коли суд зобов`язаний визнати істотними порушення прав людини і основоположних свобод.
Висновками Великої Палати в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10006/17) констатовано, що недопустимість доказів може бути зумовлена лише порушенням прав людини і основоположних свобод, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та/або Конституцією України. 
Суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Місцевий суд не надав оцінки змісту та структурі доручення начальника відділення слідчого відділу Черкаського ВПГУНП в Черкаській області від 09.06.2020 яким він доручив проведення досудового розслідування слідчим ОСОБА_14 , ОСОБА_22 та ОСОБА_17 , не перевірив та не обґрунтував чи призвело прийняття такого рішення у формі доручення до порушення прав і свобод людини. При цьому не конкретизував, яких саме реквізитів бракує в документі, і не вмотивовано, як це вплинуло на охоронювані законом права і свободи людини.
Під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції було встановлено, що в матеріалах кримінального провадження наявне письмове доручення начальника відділення слідчого відділу Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області від 09.06.2020, яким проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні доручено слідчим ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

В даному процесуальному документі містится: посада особи, уповноваженої доручати здійснення досудового розслідування слідчим, дата і місце складання доручення, підстави його винесення, номер кримінального провадження, внесений в ЄРДР, попередню правову кваліфікацію та вказівки щодо проведення розслідування конкретним слідчим.
За таких обставин докази здобуті у кримінальному провадженні належними суб`єктами уповноваженими на збирання доказів, у належному процесуальному порядку, із законного джерела доказів, а письмове доручення видане начальником відділення слідчого відділу Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області від 09.06.2020 містить ті самі реквізити, що й постанова.

Судом першої інстанції було зазначено про порушення органом досудового розслідування вимог ч.4 ст.69 КПК України унаслідок самостійного збирання експертом матеріалів для експертизи. 
Колегія судді не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Місцевий суд залишив без належної оцінки наявні в провадженні документи: медичну довідку та виписку з медичної карти, за змістом яких 08 червня 2020 року ОСОБА_10 зверталась у відділення швидкої допомоги з різаними ранами передпліччя, перебувала на стаціонарному лікуванні з 8 до 22 червня 2020 року з множинними відкритими ранами передпліччя.
Крім того не були проаналізовані адресоване слідчому клопотання потерпілої від 30 червня 2020 року, до котрого додано вказану виписку; запит слідчого до лікувального закладу від 23 липня 2020 року з проханням надати історію хвороби ОСОБА_10 ; супровідний лист від 24 липня 2020 року до постанови про призначення судово-медичної експертизи, за яким слідчий направив експертові медичні карти потерпілої та копії виписок із них; розписка ОСОБА_10 від 02 листопада 2020 року про отримання на зберігання її медичної карти; заява від 27 липня 2022 року подана місцевому суду, згідно з якою потерпіла підтвердила надання керівнику медичного закладу письмового дозволу на видачу слідчому її медичної документації.
Районний суд не здійснив порівняння фактичних даних у вищенаведених документах, а лише зазначив, що у справі немає відомостей про надання потерпілою медичних документів.
Також суд не взяв до уваги надану в судовому засіданні представниками потерпілої ОСОБА_10 написану останньою заяву про те, що вона особисто писала заяву у медичному закладі з приводу того, що не заперечує проти того щоб її медична документація була надана слідчому, та те, що вона знала з якою метою остання буде використовуватися, а саме для проведення судово-медичних експертиз. Те, що у матеріалах кримінального провадження відсутня заява чи клопотання про долучення інших медичних документів особисто потерпілою не вказує на те, що вона їх не надавала слідчому, адже КПК України не передбачає обов`язку потерпілої писати заяви чи клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження доказів.
Крім того, виходячи із засади змагальності (ст.22 КПК) на наявності у потерпілої особи, гарантованого ст.56 КПК України процесуального права безпосередньо подавати докази слідчому та суду, наголошувала об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17). У цьому рішенні викладено правову позицію про те, що відсутність у матеріалах провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст.290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст.412 КПК України, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п.1 ч.1 ст.438 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Також необхідно відзначити, що суд першої інстанції застосував різний підхід до оцінки окремих доказів: критично сприйняв показання свідка ОСОБА_15 , який є чоловіком потерпілої, а до показань родичів ОСОБА_9 (свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_19 ) не висловив подібних застережень. 

Свідок ОСОБА_23 в суді апеляційної інстанції пояснила, що 08.06.2020 до неї зателефонувала мати – ОСОБА_9 і повідомила, що її сусідка ОСОБА_10 на своєму подвір`ї веде себе агресивно, кричить нецензурною лайкою, погрожує розправою, при цьому ламає гілля дерев, які ростуть на маминому подвірї, бє невідомим металевим предметом об паркан та дах гаража. Коли ОСОБА_23 приїхала до будинку своєї матері ОСОБА_9 , там вже були працівники поліції, які повідомили про те, що мама нанесла ОСОБА_10 , тілесні ушкодження. 
Свідок ОСОБА_24 в суді апеляційної інстанції пояснила, що в той день 08.06.2020 була за містом, до неї зателефонувала мати та повідомила про агресивну поведінку сусідки ОСОБА_10 .
Колегія суддів заслухавши пояснення вищевказаних свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_24 не приймає їх до уваги, оскільки вони не були безпосередніми очевидцями подій, що відбулися 08.06.2020, а лише дізналися про конфлікт від своєї матері по телефону. Згідно із засадами судочинства, докази мають бути об`єктивно з`ясовані та базуватися на безпосередньому сприйнятті події, що унеможливлює прийняття переказаної інформації.

За вказаних обставин, місцевий суд належно не виконав завдань кримінального провадження відповідно до приписів ст.2 КПК, а ухвалений вирок не відповідає вимогам статті 374 КПК України.
Колегія суддів перевіривши та дослідивши докази в їх сукупності відповідно до вимог ст.94 КПК України, приходить до переконання про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КК України.
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року та «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
На підставі досліджених матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що обвинувачення ОСОБА_9 поза розумним сумнівом доведено.

Крім того колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 27 березня 2025 року про те, що різний підхід до оцінки окремих доказів, необґрунтованість та безпідставність визнання доказів недопустимими призвели до порушення процесуального закону і як наслідок до передчасного висновку про виправдання ОСОБА_9 в інкримінованому діянні.

Дії ОСОБА_9 колегія суддів кваліфікує за ч.2 ст.122 КК України, як заподіяння умисного середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчиненому з метою залякування потерпілого.

Відповідно до вимог ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.
Враховуючи вищевикладене, вимоги ст.407 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про скасування вироку місцевого суду з ухваленням нового обвинувального вироку.

Разом з тим згідно ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 вчинила нетяжкий злочин, передбачений ч.2 ст.122 КК України – 08.06.2020 і таким чином на момент ухвалення вироку апеляційним судом, минуло більше 5 років, тому відповідно до вимог ст.49 КК України, ч.5 ст.74 КК України, ОСОБА_9 підлягає звільненню від покарання.

У даному кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_10 , заявлений цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_9 .. На відшкодування маматеріальної шкоди потерпіла просила стягнути з ОСОБА_9 40 500 гривень та моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень.

Нормою ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року із змінами і доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», суд має навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, вказати матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.
Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди", де вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при рішенні спору про відшкодування моральної немайнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана і вини останнього в її спричиненні.
Цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_10 в частині відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. 
За змістом частини 1,2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичної болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Верховний Суд у своїх рішеннях зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення потерпілого.
При визначенні розміру моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що потерпілій з вини обвинуваченої ОСОБА_9 завдано певних моральних страждань, потерпіла була принижена, зазнала фізичного болю, було порушено її звичайний ритм життя, що вплинуло на реалізацію життєвих потреб та призвело до поганого самопочуття, яке в подальшому сформувало виснаження та загальний пригнічений стан, колегія суддів дійшла висновку про відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_10 у сумі 50 000 гривень. 
Колегія суддів вважає, що заявлений потерпілою розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн. не відповідає засадам розумності та виваженості, а відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. цілком відповідає цим засадам із урахуванням того, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої й не повинен призводити до його безпідставного збагачення.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно ч.1 ст.120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.
Витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
У справі, яка переглядається, встановлено, що між адвокатом ОСОБА_25 та ОСОБА_10 був укладений договір про надання правової допомоги від 15.10.2020 № ( т.1 а.с.37-38) щодо здійснення захисту і представництва законних інтересів останньої. Крім того повноваження захисника ОСОБА_25 підтверджені ордером серії ЧК № 189701 від 15.10.2020 ( т.1 а.с.40).
Згідно Акту здачі – приймання наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 15.10.2020 в межах кримінального провадження № 120201010002451 від 30.11.2020 (т.1 а.с.42) міститься детальний і чіткий розрахунок витрат послуг адвоката, які ОСОБА_10 понесла у зв`язку із розглядом справи. Загальний розмір таких витрат становить 8 500 грн. До цих витрат, зокрема, належать: юридична консультація – 2000 грн., ознайомлення з матеріалами кримінального провадження – 1000 грн., складання клопотань – 1000 грн., складання позовної заяви – 1000 грн., участь під час додаткового допиту потерпілої – 2000 грн., завезення відповідних документів до СВ Черкаського ВП – 500 грн., ознайомлення з матеріалами кримінального провадження при закінченні досудового розслідування – 1000 грн.
Вищезгаданим Актом від 30.11.2020 підтверджені понесені витрати на професійну допомогу між замовником ОСОБА_10 та виконавцем – адвокатом ОСОБА_25 на виконання умов Договору про надання правової допомоги від 15.10.2020, що даний Договір на етапі досудового розслідування був виконаний в повному обсязі на загальну суму 8 500 гривень, які фактично сплачені клієнтом ОСОБА_10 , що підтверджується підписами сторін, а також квитанцією № 299001 про оплату юридичних послуг (т.1 а.с.41).
Колегія суддів врховуючи вищевикладене та зважаючи на ту обставину, що потерпілою документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, яка є виконаною, наведений перелік послуг та розрахунок таких витрат, які на думку колегії є обґрунтованими, відповідають критерію реальності наданою адвокатом ОСОБА_25 обсягу допомоги та витраченому на їх надання часу, а тому підлягають стягненню з обвинуваченої ОСОБА_9 в повному обсязі. 

Щодо заявленого цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченої матеріальної шкоди в сумі 40 500 грн. колегія суддів вважає необхідним залишити його без розгляду. 
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна, суд при розгляді кримінальної справи зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь участі кожного з підсудних в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам.
Колегія суддів установила, що потерпіла ОСОБА_10 звернулась із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_9 , на її користь 40 500 грн. на відшкодування матеріальної шкоди.
Проте, належного підтвердження щодо понесених матеріальних витрат (чеки, розрахунки, призначення лікаря, його підпис, печатка) матеріали справи не містять.
Відповідно до Довідки медичного центру «Проаестетик» виданої лікарем ОСОБА_26 від 04.11.2020 вказано про звернення ОСОБА_10 та зазначено орієнтовна вартість оперативного втручання – 20 000 гривень (т.1 а.с.20). Згідно квитанції № 28 від 04.11.2020 сплачена ОСОБА_10 сума в розмірі 2000 грн. за надання консультації (т.1 а.с. 21). Крім того, відповідно до онлайн-застосунку «Tabletki.ua» міститься перелік медичних препаратів та їх вартість (т.1 а.с.96-97). При цьому загальна вартість зазначаних медичних препаратів становить – 2843, 30 грн., а не 5000 грн. про які зазначає потерпіла.
За таких обставин, сума матеріальної шкоди в розмірі 40 500грн. не підтверджена наявними в матеріалах справи доказами. При цьому у Довідці медичного центру «Проаестетик» від 04.11.2020 зазначена орієнтовна сума оперативного втручання, а придбання медичних препаратів у онлайн-застосунку «Tabletki.ua» не підтверджуються фактичною сплатою.
Інші витрати про які зазначає у цивільному позові потерпіла ОСОБА_10 , а саме реабіталіційне лікування вартість якого складає 5000 гривень взагалі нічим не підтверджена. 
Враховуючи наведене та взявши до уваги перелік витрат на які посилається потерпіла ОСОБА_10 , заявлена сума матеріальної шкоди в розмірі 40 500 грн. не співпадає із сумою витрат, які наведені в матеріалах справи, вимоги містять орієнтовний характер, у зв`язку з чим цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди необхідно залишити без розгляду.
Водночас колегія суддів зауважує, що залишення позову без розгляду не перешкоджає повторному зверненню з аналогічним позовом у порядку цивільного судочинства після усунення обставин, що стали підставою для залишення його без розгляду.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних вимог прокурора та представника потерпілої ОСОБА_10 – адвоката ОСОБА_13 , у зв`язку з чим вирок місцевого суду слід скасувати та ухвалити новий вирок.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 в частині стягнення з обвинуваченої ОСОБА_9 моральної шкоди задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_10 процесуальні витрати, а саме витрати на правничу допомогу в розмірі 8 500 гривень.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 в частині стягнення з ОСОБА_9 на її користь відшкодування матеріальної шкоди в сумі 40 500 гривень залишити без розгляду, що не позбавляє права потерпілої звернутися з позовом в порядку цивільного судочинства.
Долю речових доказів речових доказів вирішує на підставі ст.100 КПК України.
Керуючись статтями 374, 376, 404, 405, 407, п.п.2,3 ч.1 ст. 409 КПК України, колегія суддів, 

ухвалила:

Апеляційні скарги прокурора Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_10 – адвоката ОСОБА_13 - задовольнити частково.
Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 грудня 2022 року щодо ОСОБА_9 – скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КК України.
На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_9 від покарання за ч.2 ст.122 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 8 500 гривень витрат на оплату професійної правничої допомоги. 
Цивільний позов ОСОБА_10 в частині стягнення з ОСОБА_9 матеріальної шкоди в сумі 40 500 гривень – залишити без розгляду.
Речові докази у кримінальному провадженні, а саме: 6 оптичних дисків залишити на зберіганні при матеріалах кримінального провадження.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий – суддя –

Судді –