ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 16 лютого 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/16573/25	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просить:
визнати протиправними та скасувати рішення про відмову в перерахунку Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 06.11.2025 № 916100152767, яким відмовлено ОСОБА_1 в переведенні на пенсію відповідно до Закону України “Про державну службу” згідно заяви від 30.10.2025;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 періоди його роботи на посадах в органах місцевого самоврядування, з 05.07.2001 року по 01.05.2016 року;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за заявою від 30.10.2025 здійснити переведення ОСОБА_1 з пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” на пенсію за віком відповідно до Закону України “Про державну службу” у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках Виконавчого комітету Зіньківської міської ради від 14.10.2025 № 13, 14.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на протиправність відмови у переведенні його з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" та не зарахування до стажу державної служби, період роботи в органах місцевого самоврядування. Позивач зазначає, що за відомостями трудової книжки його стаж державної служби становить понад 20 років та на час досягнення пенсійного віку працював на посаді державної служби.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху через невідповідність останньої вимогам статей 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач надав уточнену позовну заяву, в якій визначив відповідачем Головне управління пенсійного фонду України у вінницькій області. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Залучено до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.
Відповідач заперечував проти задоволення позову та вказав, що відсутні підстави для призначення пенсії позивачу. Пенсійний орган повідомив, посадові особи органів місцевого самоврядування не є державними службовцями, а тому періоди роботи на посадах службовців в органах місцевого самоврядування можуть бути зараховані до стажу державної служби по 04.07.2001 року (дати набрання законної сили ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» №3723-ХІІ від 16.12.1993). Отже, стаж роботи позивача на посадах державної служби складає 11 років 03 місяці 12 днів (з 23.03.1990 по 04.07.2001). А відтак, зазначає, що у позивача відсутній необхідний 20 річний стаж трудової діяльності на посадах органів державної служби.
Третя особа в своїх поясненнях заперечувала проти задоволення позовних вимог та повністю підтримувала позицію відповідача. Зазначала, що періоди роботи на посадах службовців в органах місцевого самоврядування можуть бути зараховані до стажу державної служби по 04.07.2001 року (дати набрання законної сили ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» №3723-ХІІ від 16.12.1993).
Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та спірні правовідносини.
Позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію за віком, згідно Закону №1058.
Матеріали справи містять копію трудової книжки позивача.
30.10.2025 позивач звернувся із заявою про перехід на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу". 
Листом від 11.11.2025 №1600-0204-8/87522 повідомлено про винесене рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від 06.11.2025 №916100152767 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу».
Матеріали справи містять рішення від 06.11.2025 №916100152767 про відмову у призначенні пенсії позивачу, яка мотивована тим, що посадові особи місцевого самоврядування не є державними службовцями, а тому періоди роботи на посадах службовців в органах місцевого самоврядування можуть бути зараховані до стажу державної служби по 04.07.2001. Стаж роботи на посадах державної служби позивача складає 11 років 03 місяці 12 днів (23.03.1990 по 04.07.2001). Станом на 01.05.2016 року позивач не обіймав посади державної служби, тому враховуючи вищезазначене, органом пенсійного фонду прийнято рішення про відмову у переведені на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Таким чином, відмовлено у призначені пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв`язку з недостатнім стажем державної служби, який має складати 20 років.
Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірних правовідносин, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд звертає увагу, що до 01.01.2016 суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулювались Законом України від 16.12.1993 № 3723 "Про державну службу" (далі - Закон №3723).
Водночас, з 01.05.2016 набрав чинності Закон України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII), в Прикінцевих та Перехідних положеннях якого закріплено, що Закон № 3723-ХІІ (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889-VIII втратив чинність.
Так, пунктом 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 889-VIII визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Крім того, пунктом 12 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Таким чином, розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 р. певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016р. на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст.37 Закону №3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Аналізуючи вищезазначені норми чинного законодавства, суд доходить висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 р. є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ і розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VІІІ, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 01.05.2016 р. зберігають право на призначення пенсії державного службовця згідно зі ст.37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п.10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VІІІ, та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019р. у справі № 822/524/18, а також у постанові Верховного Суду від 02.04.2020р. у справі №687/545/17.
Суд звертає увагу, що 30.10.2025 позивач звернувся із заявою про перехід на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу".
Листом від 11.11.2025 №1600-0204-8/87522 повідомлено про винесене рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від 06.11.2025 №916100152767 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу»
Тобто, до предмету спору належить з`ясування правомірності дій пенсійного органу щодо не зарахування до стажу державної служби позивача періоду роботи в органах місцевого самоврядування з 05.07.2001 по 01.05.2016 та висновки щодо відсутності 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, підстави для призначення пенсії за нормами ст. 37 Закону України «Про державну службу».
Згідно з п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII.
Положенням пункту 8 розділу Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII встановлено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби було визначено "Порядком обчислення стажу державної служби", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (далі - Порядок №283).
Згідно із пунктом 2 Порядку №283, до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.
Порядок №283 втратив чинність у зв`язку із затвердженням 25.03.2016 постановою №229 Кабінету Міністрів України нового Порядку обчислення стажу державної служби.
Згідно з пункту 4 Порядку №229 до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".
У пунктах 1 та 4 частини 2статті 46 Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015 р. визначено, що до стажу державної служби зараховується:
- час перебування на посаді державної служби відповідно до цього Закону;
- час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".
Таким чином, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування", входить до стажу державної служби.
Аналогічна правова позиція щодо зарахування до стажу державної служби періоду роботи в органах місцевого самоврядування висловлена Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 по справі №735/939/17.
Згідно записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 01.11.1979, зокрема, період з 05.07.2001 по 01.05.2016 роботи в органах місцевого самоврядування підлягає зарахуванню до спеціального стажу позивача для визначення права на пенсію за нормами Закону України "Про державну службу".
Щодо доводів пенсійного органу про те, що позивач станом на день набрання чинності Законом №889 (01 травня 2016 р.) не перебував на посаді державної служби та не має 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, суд вважає вказані висновки передчасними та безпідставними, оскільки відповідачем безпідставно не враховано період з 05.07.2001 по 01.05.2016.
Суд звертає увагу, що за наявності в особи станом на 01.05.2016 р. певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 р. на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. На підставі відомостей трудової книжки позивача встановлено, що станом на 01.05.2016 р. позивач не займав посади державної служби, а тому необхідною умовою для призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII є наявність 20 років певного стажу державної служби. Однак, пенсійним органом фактично не здійснювався належний обрахунок страхового стажу позивача, з врахуванням періоду роботи позивача з 05.07.2001 по 01.05.2016, що вказує на безпідставність доводів пенсійного органу в цій частині та передчасної відмови у призначенні пенсії державної служби.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що для ефективного захисту прав позивача слід визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від 06.11.2025 №916100152767 про відмову у призначенні пенсії за віком позивачу відповідно до ЗУ «Про державну службу»; зобов`язати відповідача зарахувати до стажу державної служби позивача період його роботи на посадах в органах місцевого самоврядування з 05.07.2001 по 01.05.2016.
Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача призначити йому пенсію за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу» у розмірі 60% від заробітку, зазначеного в довідках Виконавчого комітету Зіньківської міської ради від 14.05.2025 №13,14, суд зазначає наступне.
Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Суд зазначає, що дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року № 509/1350/17 сформовано висновок про те, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У дослідженому випадку судом надавалась оцінка правомірності відмови у зарахуванні до стажу державної служби позивача період його роботи на посадах в органах місцевого самоврядування, а також рішенню, ухваленому відповідачем за результатами розгляду звернення позивача за призначенням пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу» в межах мотивів, наведених відповідачем у такому рішенні. Виходячи з предмету доказування у цій справі, суд не досліджував чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для призначення пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу». 
Отже, позовна вимога про зобов`язання відповідачів призначити позивачу пенсію за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу» з 30.10.2025 року у розмірі 60% від заробітку, зазначеного в довідках Виконавчого комітету Зіньківської міської ради від 14.05.2025 №13,14, задоволенню не підлягає.
Водночас, для належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву позивача від 30.10.2025 про призначення їй пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу» із врахуванням висновків суду.
Згідно вимог статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У дослідженому судом випадку Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не доведено правомірність та обґрунтованість свого рішення, а позивачем надано достатні, достовірні та допустимі докази на підтвердження існування обставин, що свідчать про те, що зазначений орган Пенсійного фонду у спірних правовідносинах мав діяти в інший спосіб.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Отже, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 484,48 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, оскільки спірне рішення було прийнято саме цим органом. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22,м. Вінниця, Вінницька область ,21005, код ЄДРПОУ 13322403), третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ЄДРПОУ 13967927) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 916100152767 від 06 листопада 2025 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період його роботи на посадах в органах місцевого самоврядування з 05.07.2001 по 01.05.2016.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 30 жовтня 2025 року з урахуванням висновків суду. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 (сорок вісім) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, Вінницька область, 21005, код ЄДРПОУ 13322403).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на це рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А.О. Чеснокова