ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/5745/24
Провадження № 22-ц/820/127/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,
секретар судового засідання – Дубова М.В.,
апелянта ОСОБА_1 та його представника – адвоката Журби М.В.,
представника відповідача Державного бюро розслідувань – Олійника А.Д.,
представника відповідача Офісу Генерального прокурора – прокурора Ленчика В.М.,
представника відповідача Національної поліції України – Гринишина І.П., 
представника відповідача Державної казначейської служби – Мороз Т.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/5745/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Журбою Миколою Вікторовичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2025 року, в складі судді Стефанишина С.Л., за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди,
встановив:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби за рахунок асигнацій, виділених на Офіс Генерального прокурора, Національну поліцію України, Державне бюро розслідувань, на свою користь 3916228 грн шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником автомобіля «TOYOTA Land Cruiser», 2011 року випуску. 12 липня 2019 року автомобіль під керуванням позивача був зупинений працівниками патрульної поліції у місті Хмельницькому. На вимогу працівників поліції він був відсторонений від керування автомобілем і був змушений залишатися на місці затримання до прибуття слідчо-оперативної групи. Надалі слідчий без відповідного дозволу суду здійснив огляд і вилучення автомобіля, який перебував у розшуку в кримінальному провадженні №12019100020003637 від 17 травня 2019 року за ознаками злочину,передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, а після перекваліфікації за частиною третьою статті 289 КК України.
В ході досудового розслідування автомобіль був визнаний речовим доказом і переданий на зберігання колишньому власнику, наразі місцезнаходження автомобіля не відоме.
Постановою слідчого від 17 листопада 2021 року кримінальне провадження №12019100020003637 від 17 травня 2019 року закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування та неповідомлення про підозру жодній особі. Водночас автомобіль разом із ключами та документами не був повернутий позивачеві.
Внаслідок незаконного проведення досудового розслідування органами поліції, неналежного здійснення контролю за досудовим розслідуванням органами прокуратури, невідповідного реагування на бездіяльність посадових осіб органами державного бюро розслідувань позивачу завдано майнову та моральну шкоду.
Витрати позивача на придбання автомобіля та здійснення його реєстрації, на харчування, переїзд та проживання, на послуги адвоката склали 1916228 грн. Також позивач переніс душевні страждання та стрес, змушений був вживати додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 2000000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване недоведеністю наявності шкоди та її розміру, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнення доводів апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що 12 липня 2019 року ОСОБА_1 був незаконно затриманий працівниками патрульної поліції, що підтверджується відсутністю складених будь-яких процесуальних документів відповідно до норм Кодексу України про адміністративне правопорушення, був змушений покоритися незаконному наказу очікувати прибуття слідчо-оперативної групи. Після прибуття слідчої оперативної групи незаконними діями слідчого, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно був позбавлений права володіти, користуватись розпоряджатись автомобілем.
Слідчий Зарічанського ВП ГУНП в Хмельницькій області Павлік Є.О. прийняв рішення про проведення огляду місця події, та вилучення транспортного засобу у власника ОСОБА_1 . Вилучення транспортного засобу відбувалось без наявності санкціонованого дозволу суду. Під час огляду (обшуку) вилучено транспортний засіб «TOYOTA Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію та ключ від нього.
02.07.2019 слідчим прийнято рішення про оголошення транспортного засобу в розшук. 12.07.2019 слідчий СВ Дарницького УП прийняв рішення про визнання речовим доказом вилучений автомобіль. Рішення слідчого про оголошення в розшук транспортного засобу та визнання речовим доказом автомобіля є незаконним, оскільки автомобіль перебував у власності добросовісного набувача, а матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 є особою, яка незаконно заволоділа майном, на транспортному засобі відсутні будь-які сліди пошкодження чи видозмінення номерних чи ідентифікуючих знаків.
Внаслідок незаконного затримання працівниками патрульної поліції, подальшого незаконного позбавлення права власності ОСОБА_1 було заподіяно моральних страждань, позивач зазнав душевних хвилювань та моральних страждань, подія сталась поблизу місця роботи позивача, престиж та ділова репутація були принижені, підлеглі та керівництво юридичної особи втратили довіру, що призвело до звільнення з роботи ОСОБА_1 .
Зазначає, що систематичне недотримання процесуального законодавства слідчим під час проведення досудового розслідування, перебувають в причинно-наслідковому зв`язку щодо заподіяння ОСОБА_1 моральної та майнової шкоди. Рішеннями, діями та бездіяльністю осіб, які здійснювали процесуальне керівництво досудового розслідування, було завдано психологічних страждань, розчарувань та незручностей для ОСОБА_1 , через нелогічні та неузгоджені дії посадових осіб прокуратури.
Під час розгляду звернень, повідомлень, скарг позивача ігнорувалися вимоги законодавства щодо порядку розгляду скарг на неправомірні дії працівників нижчої ланки та бездіяльності керівників вищої ланки щодо не розгляду скарг та відкриття дисциплінарних проваджень. Ігнорування слідчими та прокурорами вимог процесуального закону щодо повного та неупередженого розслідування вчиненого правопорушення, невжиття належних заходів для притягнення винних осіб до відповідальності, закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків, передбачених статтею 219 КПК України, і жодній особі не пред`явлено підозру, бездіяльність керівництва Національної поліції України, прокуратури щодо не розгляду скарг керівниками вищої ланки, в тому числі і керівництва Офісу Генерального прокурора, невиконання обов`язків, покладених чинним законодавством щодо проведення службових розслідувань, ігнорування порядку розгляду звернень громадян. Надання формальних відписок із зазначенням номерів кримінальних проваджень, які не стосувались запитуваної інформації, відмова у наданні відповіді через відсутність процесуального статусу потерпілого, незаконного затримання, незаконного проведення обшуку та виїмки автомобіля не виконання вимог кримінального процесуального законодавства, невиконання постановлених ухвал слідчих суддів, та ухвал постановлених за результатами розгляду апеляційних скарг, ігнорування вимог посадових осіб результатами розгляду скарг повернення автомобіля, незважаючи на наявність рішень Київського апеляційного суду, якими були скасовані обмеження щодо користування та розпорядження автомобілем, з 12 липня 2019 року постійно заподіювали ОСОБА_1 моральних страждань та душевних хвилювань. ОСОБА_1 зазнав душевних страждань і приниження, переніс стрес і розчарування в виконанні покладених функцій органами державної влади, були порушені його нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми, він змушений був вживати додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права.

Процесуальні дії апеляційного суду
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 14 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ухвалою суду від 17 листопада 2025 року справу призначено до розгляду.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник ДБР просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що Водночас, у апеляційній скарзі не наведено жодних аргументів та не доведено неправомірності дій посадових осіб органів дізнання, ДБР, прокуратури або суду; завдання скаржнику шкоди у такому значному розмірі – 3916228 грн; причинного зв`язку між заявленою шкодою та діями посадових осіб органів дізнання, ДБР, прокуратури та суду. Будь-яких юридичних фактів та процесуальних рішень, якими установлено протиправність дій/бездіяльність або незаконність рішень посадових осіб органів досудового розслідування, у встановленому законом порядку визнані незаконними не приймалось, а доказів протилежного матеріали справи не містять. Зазначає, що ДБР є неналежним відповідачем оскільки позивач помилково ототожнив центральний апарат ДБР із Територіальним управлінням ДБР, розташованим у м. Києві. З наявних у справі доказів убачається, що ОСОБА_1 пов`язує заподіяння йому моральної шкоди, зокрема, із діями/бездіяльністю слідчого під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №62020100000000109, яке здійснювалось Другим слідчим відділом ТУ ДБР у м. Києві. 14.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у м. Києві про вчинення працівниками поліції кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 364 КК України. За вказаним фактом внесено відомості до ЄРДР та зареєстровано кримінальне провадження №62020100000000109. Зважаючи на викладене, ДБР не вчинило і не могло вчинити жодних дій які б вказували на можливі наслідки у формі завдання шкоди позивачу, оскільки слідчими Головного слідчого управління ДБР ніколи не здійснювалось досудове розслідування у кримінальних провадженнях №62020100000000109 від 14.01.2020. Оскільки у позовній заяві оскаржуються дії працівників ТУ ДБР у м. Києві, яке є окремою юридичною особою, то у цій частині позов до ДБР є таким, що пред`явлений до неналежного відповідача. Крім того, апелянтом не спростовано той факт, що за результатами досудового розслідування постановою слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві від 30.09.2020 кримінальне провадження №62020100000000109 від 14.01.2020 закрито у зв`язку з відсутністю у діях службових осіб Дарницького УП ГУНП у м. Києві складу злочину. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Національної поліції України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що Національна поліція України не є належним відповідачем у справі та позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди. Крім того, Національна поліція України не має жодного відношення до проведеного досудового розслідування у кримінальних провадженнях №1201910002000363, 12020100020002263, посадові особи (слідчі) Національної поліції України не були стороною у вказаних кримінальних провадженнях, відповідно своїми діями жодних прав та інтересів позивача не порушували. Відтак, відповідачем не заподіяно та не могло бути заподіяно моральної шкоди ОСОБА_1 . Позивач не вказав та не підтвердив належними доказами неправомірність дій/бездіяльності саме Національної поліції України або її посадових осіб та не обґрунтовав причинний зв`язок між неправомірними діями та заподіяною шкодою. Крім того, постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 червня 2021 року у справі №686/18233/20, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 листопада 2022 року, витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль TOYOTA Land Cruiser, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 . Відповідно, вимога позивача про відшкодування вартості автомобіля TOYOTA Land Cruiser є необґрунтованою та безпідставною. 
У відзиві на апеляційну представник Офісу Генерального прокурора просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неналежний розгляд Офісом Генерального прокурора його звернень та порушення його прав є безпідставними та необґрунтованими, оскільки з врахуванням засад територіальності, встановлених Законом України «Про прокуратуру», звернення позивача обґрунтовано були скеровані відповідачем до Київської міської і Київської обласної прокуратур для прийняття рішення. 
За доводами позивача дії чи бездіяльність відповідачів щодо вилучення та неповернення транспортного засобу TOYOTA Land Cruiser, 2011 року випускує незаконними. Натомість, позивачем не зазначено про факти оскарження ним дій чибездіяльності відповідачів в порядку, передбаченому ст. 303 КПК України. Відповідно дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора в порядку, встановленому КПК України не визнавались. Судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до постанови Хмельницького апеляційного суду від 14 червня 2021 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 24 листопада 2022 року, витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль Toyota Land Cruiser, 2011 року випуску, та ключі до нього. Таким чином висновки судів у справі №686/18233/20 про те, що ОСОБА_2 не відчужував належний йому на праві власності спірний автомобіль «TOYOTA Land Cruiser200» і є його законним власником не спростовані.  Доводи ОСОБА_1 щодо завдання йому шкоди Офісом Генерального прокурора не підтверджено належними та допустимими доказами, які б свідчили про протиправні дії або бездіяльність відповідача щодо розгляду його звернень.
В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник – адвокат Журба М.В. вимоги апеляційної скарги підтримали з підстав, наведених в ній.
Представник відповідача Державного бюро розслідувань – Олійник А.Д. проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача Офісу Генерального прокурора – прокурор Ленчик В.М. проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача Національної поліції України – Гринишин І.П. проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача Державної казначейської служби УкраїниМороз Т.М. проти вимог апеляційної скарги заперечила, просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Третя особа – ОСОБА_2 про дату, час і місце слухання справи належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Мотивувальна частина
Встановлені фактичні обставини справи 
Встановлено, що 17 травня 2019 року Дарницьким управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12019100020003637 за заявою ОСОБА_2 про незаконне заволодіння його транспортним засобом. Нагляд у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням забезпечувався прокурорами Дарницької окружної прокуратури. 
15 квітня 2021 року прокурором Дарницької окружної прокуратури м. Києва у кримінальному провадженні у порядку статті 218 КПК України прийнято рішення про доручення здійснення подальшого досудового розслідування Бучанському районному управлінню поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, а процесуальне керівництво здійснювалось Києво-Святошинською окружною прокуратурою.
Слідчим Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області 29 листопада 2021 року кримінальне провадження №12019100020003637 закрито на підставі абз. 14 ч. 1 ст. 284 КПК України – у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування.
17 квітня 2020 року Дарницьким управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020100020002263 за фактом незаконних дій ОСОБА_2 щодо арештованого майна, який, отримавши згідно з рішенням суду першої інстанції на відповідальне зберігання транспортний засіб, приховує його після скасування апеляційним судом вказаного судового рішення. Нагляд у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням забезпечувався прокурорами Дарницької окружної прокуратури. 
Слідчим Дарницького управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві 30 грудня 2021 року кримінальне провадження №12020100020002263 закрито на підставі абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України – у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування.
14 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Києві із заявою про вчинення працівниками поліції кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. За вказаним фактом внесено відомості до ЄРДР та зареєстровано кримінальне провадження №62020100000000109. Органом досудового розслідування зазначеного провадження визначено ТУ ДБР у м. Києві. За результатами розслідування постановою слідчого від 30 вересня 2020 року зазначене провадження закрито у зв`язку з відсутністю у діях службових осіб Дарницького УП ГУНП у м. Києві складу злочину.
Крім того, відповідно до постанови Хмельницького апеляційного суду від 14 червня 2021 року у справі №686/18233/20 рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 лютого 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування рухомого майна скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення., яким витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль Toyota Land Cruiser, 2011 року випуску та ключі до нього.
Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2022 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 лютого 2021 року у нескасованій частині та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 червня 2021 року у справі 686/18233/20, залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність шкоди та її розміру, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх законними та обґрунтованими.
Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 19 ЦПК України загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування вартості транспортного засобу «Toyota Land Cruiser 200», колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Судом встановлено, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 червня 2021 року у справі №686/18233/20 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автостел Трейд», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа – Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в м. Києві, про витребування майна, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 лютого 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про витребування рухомого майна скасовано, та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль Toyota Land Cruiser, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак (на теперішній час) НОМЕР_1 , та ключі до нього.
В мотивувальній частині постанови суду зазначено, що суд першої інстанції, встановивши, що вибуття автомобіля Toyota Land Cruiser 200 4.5D Універсал-В, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , відбулося поза волею позивача на підставі неукладеного договору комісії, помилково не застосував до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України і не задовольнив позовні вимоги про витребування спірного транспортного засобу з володіння останнього від набувача – ОСОБА_1 на користь законного власника.
Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2022 у справі №686/18233/20 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 червня 2021 року у справі № 686/18233/20 залишено без змін. Поновлено виконання постанови Хмельницького апеляційного суду від 14 червня 2021 року.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність – це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц.
Таким чином, висновки судів у справі №686/18233/20 про те, що ОСОБА_2 не відчужував належний йому на праві власності спірний автомобіль «Toyota Land Cruiser 200» і є його законним власником, не спростовані.
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість тверджень позивача та представника, що дії відповідачів щодо вилучення та неповернення транспортного засобу «Toyota Land Cruiser 200», д/н НОМЕР_1 , з яким позивач пов`язує заподіяння шкоди, є незаконними та про те, що вказаний автомобіль є його власністю.
Зважаючи на викладене суд дійшов правильного висновку, що вимога позивача про відшкодування вартості транспортного засобу Toyota Land Cruiser 200, є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню.
Щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен хоча б наближено бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного від 25.05.2022 у справі №487/6970/20).
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі №686/10710/18, від 20 вересня 2021 року у справі №686/8422/20, від 25 жовтня 2021 року у справі №686/27099/20, від 15 листопада 2021 року у справі №686/24617/20.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Також обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі №918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі №466/8242/18 зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року в справі №197/1330/14-ц зазначив, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
Подавши позов до Офісу Генерального прокурора, Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, позивач посилався на заподіяння йому шкоди діями та бездіяльністю відповідачів, вчиненими/невчиненими в рамках кримінального провадження, зокрема, нерозглядом його скарг на дії/бездіяльність органів досудового розслідування. Позивач посилався на надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, ігнорування слідчими та прокурорами вимог процесуального закону щодо повного та неупередженого розслідування вчиненого правопорушення, невжиття належних заходів для притягнення винних осіб до відповідальності, закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків передбачених статтею 219 КПК України, бездіяльність керівництва Національної поліції України, прокуратури з приводу не розгляду його скарг. 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.
Проте, позивачем не зазначено про факти оскарження ним дій чи бездіяльності відповідачів в порядку, передбаченому статтею 303 КПК України. Відповідно, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора в порядку, встановленому КПК України, неправомірними не визнавались. Отже, матеріали справи не містять даних про те що дії відповідачів є неправомірними, такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, завдали шкоди позивачу. 
Також, будь-яких доказів, на обґрунтування своїх вимог в частині стягнення моральної шкоди з Офісу Генерального прокурора суду, не надано, а саме не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача. 
Також, позивачем не підтверджено належними доказами неправомірність дій/бездіяльності Національної поліції України або її посадових осіб, не обґрунтовано та не підтверджено доказами причинний зв`язок між неправомірними діями/бездіяльністю і заподіяною шкодою. Тобто, дії/бездіяльність Національної поліції України або її посадових осіб у вищевказаних кримінальних провадженнях у встановленому законом порядку судом незаконними не визнавалися.
У судовому позивачем та представником не доведено та підтверджено факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) Національної поліції України та Державного бюро розслідувань вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподілтягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20.
Отже, порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000000 гривень, позивач не надав суду належних, достатніх та допустимих доказів щодо наявності протиправних дій/бездіяльності відповідачів, а також не довів причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями/бездіяльністю відповідачів і заподіяною шкодою. 
Щодо постановлення судом окремої ухвали, колегія суддів зазначає наступне.
Позивач просить постановити окрему ухвалу щодо стосовно дій/бездіяльності посадових осіб органу досудового розслідування у зв`язку з виявленими порушеннями в роботі слідчих ДБР, прокурорів у межах кримінального провадження, зокрема: неефективним здійсненням досудового розслідування, неналежною організацією роботи з розгляду звернень і клопотань учасників провадження. На думку позивача, такі обставини свідчать про наявність істотних недоліків у діяльності органів досудового розслідування та є підставою для реагування суду шляхом винесення окремої ухвали.
Частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Окрема ухвала – це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року в справі №800/500/16 зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Тлумачення частини першої статті 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб.
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
Недоліки в діяльності як підстава для постановлення окремої ухвали є оціночним поняттям та є застосовними у випадку наявності протиправності як конститутивної ознаки таких недоліків.
Частина п`ята статті 262 ЦПК України встановлює, що обов`язковими відомостями, що зазначаються в окремій ухвалі є:1) закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, та 2) в чому саме полягає порушення.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі №911/961/17 вказано, що в окремій ухвалі має бути зазначено закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його стаття, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Просте перерахування допущених порушень без зазначення конкретних норм чинного законодавства або перерахування норм права, порушення яких встановлено у судовому розгляді, є неприпустимим.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 травня 2018 року в справі № 922/3997/15, від 04 травня 2018 року в справі № 922/1733/17.
Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню (частина шоста статті 262 ЦПК України).
Згідно зі частиною сьомою статті 262 ЦПК України з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.
Частиною одинадцятої цієї статті 262 ЦПК України визначено, що окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
З урахуванням меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали із заявлених ОСОБА_1 обставин. Обставин, які б давали підстави для постановлення окремої ухвали у цій справі, судом не встановлено.

Висновки суду апеляційної інстанції 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає. 

Судові витрати
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Журбою Миколою Вікторовичем, залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 лютого 2026 року.

Судді Т.В. Спірідонова
Р.С. Гринчук 
А.М. Костенко