ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року	 	Справа № 460/711/25 пров. № А/857/24713/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Мікули О.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року (суддя Дуляницька С.М., м.Рівне, повний текст складено 13 травня 2025 року), -
ВСТАНОВИВ:
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі – ГУПФ) та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – ГУПФ-1), в якому просила:
визнати протиправними дії ГУПФ-1, ГУПФ щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-ХІІ), як особі яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення, починаючи з 13.12.2024;
визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії ГУПФ від 30.12.2024 №172350005623 (далі – Рішення);
зобов`язати ГУПФ призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, як особі яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення, починаючи з 13.12.2024.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ. Зобов`язано ГУПФ призначити та виплачувати позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з 13.12.2024. В задоволенні позовних вимог до ГУПФ-1 відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, його оскаржило ГУПФ, яке із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
У доводах апеляційної скарги ГУПФ вказує, що позивачем не підтверджено факт постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 – не менше 3 років.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подала.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач набула право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, оскільки станом на 01.01.1993 вона прожила в населеному пункті, який відноситься до зони гарантованого добровільного відселення понад 6 років, що підтверджено рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 19 листопада 2024 року у справі №556/2589/24 (далі – Рішення суду) та довідкою про реєстрацію місця проживання Виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 07.06.2024 №414 (далі – Довідка).
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з не правильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань. 
Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що позивач має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 14.06.2012 (далі – Посвідчення).
13.12.2024 ОСОБА_1 звернулась до територіального управління Пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ. За принципом екстериторіальності заява та додані до неї документи передані ГУПФ для вирішення питання про призначення пенсії.
31.12.2024 ГУПФ прийнято Рішення, яким відмовлено у призначенні позивачу пенсії, у зв`язку з недостатнім періодом проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993. Також зазначено про те, що вік заявниці становить 54 роки 5 місяців 19 днів, страховий стаж становить 36 років 7 місяців 7 днів. Підтверджений період проживання на території зони гарантованого добровільного відселення становить 1 рік 5 місяців 16 днів. 
Вважаючи відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку протиправною, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення врегульовані Законом № 796-ХІІ.
Статтею 49 цього Закону визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у наступному вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Згідно з частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
З наведених положень Закону вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 не менше 3 роки, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону №796-XII - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років з моменту аварії до 01.01.1993.
Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26.04.1986.
Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01.01.1993, то його необхідно обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993.
Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.
Положення Закону №796-ХІІ за дотримання умов, визначених у ньому, дозволяють зменшувати пенсійний вік особи, але не більше ніж на 6 років.
Таким чином, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» м. Дубровиця Сарненського району, Рівненської області було віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
«Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі-Порядок №22-1), передбачено, що при призначенні (перерахунку) пенсії за віком надаються, зокрема документи, які засвідчують особливий статус особи, та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування.
Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності).
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, сформованого у постанові від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23 підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі №572/245/17, від 17 червня 2020 року у справі №572/456/17 та від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/24.
Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі №500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22, від 2 жовтня 2024 року у справі №500/551/23 Верховний Суд зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23, зауважує, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII. Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.
Також, Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року справі №572/456/17 вказав, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіоактивного забруднення, наголосив, що під час розгляду справи щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ потрібно перевірити, чи постійно проживав або постійно працював позивач у зоні гарантованого добровільного відселення.
Отже, наявність лише посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень статті 55 Закону №796-XII. Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території протягом 3 років станом на 01.01.1993.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з Довідкою - позивач з 21.01.1974 по 28.08.1989 та з 19.07.1993 по 02.10.2005 зареєстрована в АДРЕСА_1 ., яке відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що така Довідка стосується лише реєстрації місця проживання позивача, однак не встановлює факту фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.
Рішенням суду встановлено факт проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення в м. Дубровиця з 28.08.1989 по 19.07.1993.
Проте, відповідно до диплому НОМЕР_2 , та довідки від 14.05.2024 №207 позивач навчалася на денній формі навчання в Українському інституті інженерів водного господарства з 01.09.1987 по 01.07.1993, що знаходиться у м. Рівне, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Також, ця інформація підтверджується даними трудової книжки від 19.04.2024 НОМЕР_3 , де зазначено, що з 01.09.1987 по 19.07.1993 ОСОБА_1 навчалась в Українському інституті інженерів водного господарства.
Суд першої інстанції вказав, що відомості диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідним рішенням суду.
Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2025 року у справі №460/6098/24 критично оцінив встановлений рішенням суду факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення в селі Колодії Маневицького району Волинської області з 01.09.1987 по 08.05.1992 роки, оскільки з рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 09.04.2024 у справі № 556/56/24 вбачається, що ані документи про освіту, ані трудова книжка позивачки не були досліджені, а юридичний факт встановлений лише на підставі письмових показань фізичних осіб. В рішенні суду зазначено, що необхідність у встановленні факту викликана необхідністю в оформленні різного роду документів, пільг. Водночас орган, що призначає пенсію, не залучався до кола учасників вказаної справи в якості зацікавленої особи.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Рішення суду прийнято на підставі Посвідчення, Довідки та письмових показань фізичних осіб, однак не було досліджено документів про освіту та трудової книжки.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з доводами скаржника, що період фактичного проживання позивачки на території гарантованого добровільного відселення складає менше 3 років, а факт навчання в Українському інституті інженерів водного господарства виключає можливість її постійного проживання у місті Дубровиця Сарненського району, Рівненської області.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження та спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суду, суд першої інстанції в наслідок невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до безпідставного задоволення позову. Вказане є підставою для скасування рішення суду та ухвалення постанови про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити. 
В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року залишити без змін 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. І. Мікула