ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 635/13406/24
Номер провадження 22-ц/818/215/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 квітня 2025 року в складі судді Овсяннікова В.С. по справі № 635/13406/24 за позовом ОСОБА_1 до Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за законом.
Позовна заява мотивована тим, що вона набула право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Проте земельна ділянка, на який розташований будинок, не увійшла до складу майна, на яке було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Земельна ділянка під будинком площею 0,1700 га по АДРЕСА_1 була передана у власність ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідно до рішення виконавчого комітету Русько-Лозівської сільської ради народних депутатів від 23 лютого 1996 року за № 22. 
ОСОБА_3 померла приблизно у 1999-2000 роках, її спадкоємцем стала ОСОБА_2 , спадкоємицею якою, у свою чергу, є позивачка. Правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку у ГУ Держгеокадастру у Харківській області не обліковуються. У зв`язку з тим, що право власності на вказану земельну ділянку померлі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належним чином не оформили, вона як спадкоємиця ОСОБА_2 не в змозі належним чином оформити своє право власності на неї. 
Просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1700 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 18 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 , якій згідно рішення Русько-Лозівської сільської ради народних депутатів від 23 лютого 1996 року передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га за вищевказаною адресою, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матеріали справи не містять даних, що вона взагалі зверталась до уповноважених органів з заявою про подальше належне оформлення земельної ділянки, та що була розпочата процедура приватизації земельної ділянки. Визнання за позивачкою права власності повністю на земельну ділянку площею 0,17 га не обґрунтовано і зачіпає інтереси другого співвласника житлового будинку – ОСОБА_4 , яка до участі у справі не залучена.
На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 21 травня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Варламов Д.В. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Русько-Лозівської сільської ради народних депутатів від 23 лютого 1996 року за № 22, тому суд дійшов помилкового висновку, що у матеріалах справи відсутні докази початку процедури приватизації. Оскільки позивачка успадкувала 1/2 частину житлового будинку, до неї має перейти і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований. Щодо співвласниці іншої 1/2 частини будинку – ОСОБА_4 , то за нею рішенням суду від 04 лютого 2025 року визнано у порядку спадкування право власності на земельну ділянку площею 0,07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за вказаною адресою, тобто іншому співвласнику домоволодіння рішенням виконавчого комітету Русько-Лозівської сільської ради народних депутатів від 23 лютого 1996 року також виділялась інша земельна ділянка з іншою площею. 
Разом з апеляційною скаргою представник позивачки подав клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати від архівного відділу Харківської районної державної адміністрації належним чином засвідчену копію додатка до рішення Русько-Лозівської сільської ради народних депутатів від 23 лютого 1996 року за № 22. Клопотання мотивовано тим, що, як їй стало відомо, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року визнано за ОСОБА_4 у порядку спадкування право власності на земельну ділянку та встановлено, що рішенням Русько-Лозівської сільської ради від 23 лютого 1996 року за № 22, спадкодавцю ОСОБА_4 було передано у приватну власність присадибну земельну ділянку площею 0, 07 га в АДРЕСА_1 . Архівний відділ Харківської РДА надав її адвокату копію рішення сільської ради, проте відмовив у наданні додатку до нього, оскільки інформація, що міститься у ньому, носить конфіденційний характер. 
У задоволенні вказаного клопотання колегія суддів на підставі ст. 84 ЦПК України відмовляє, оскільки позивачкою не обґрунтовано, для підтвердження яких саме обставин, що входять до предмету доказування у справі, необхідно витребувати такий доказ, з огляду на те, що питання права власності ОСОБА_4 не відносяться до предмету спору у даній справі, її право власності визнано іншим рішенням суду, яким встановлено, зокрема, факт передачі її спадкодавцю земельної ділянки на підставі рішення Русько-Лозівської сільської ради народних депутатів від 23 лютого 1996 року за № 22.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило. 
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 16 квітня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: 
ОСОБА_1 – повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 176–177, т. 1), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 175, т. 1);
адвокатом Варламовим Дмитром Володимировичем, який діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано в електронному кабінеті 16 січня 2026 року (а.с. 173, т. 1);
Дергачівською міською військовою адміністрацією Харківського району Харківської області отримано в електронному кабінеті 16 січня 2026 року (а.с. 174, т. 1).
09 лютого 2026 року від представника Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с. 178–180, т. 1).
16 квітня 2026 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 – адвокат Варламов Д.В. до суду апеляційної інстанції подав заяву про залишення позову без розгляду на підставі ч. 1 статті 257 ЦПК України. Просив залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Дергачівської територіальної громади в особі Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області про визнання права власності, а у разі відмови у задоволенні цього клопотання відкласти розгляд справи на інший час та дату, оскільки він на час розгляду справи буде брати участь у іншому судовому засіданні, а позивачка висловила бажання взяти безпосередньо участь у розгляді справи, але вона на теперішній час знаходиться за межами України.
У задоволенні вказаного клопотання про залишення позову без розгляду колегія суддів відмовляє, оскільки згідно пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду до початку розгляду справи по суті. З урахуванням того, що справа перебуває на стадії апеляційного провадження, неможливо вважати, що розгляд справи по суті не розпочався. Отже, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залишити позов без розгляду на даній стадії. З клопотанням про відмову від позову чи від апеляційної скарги ОСОБА_1 не зверталась.
Клопотання представника позивачки про відкладення розгляду справи колегія суддів також залишає без задоволення, оскільки розгляд справи вже було відкладено, про дату, час та місце призначення справи до розгляду сторони були повідомлені завчасно, тож позивачка та її представник мали можливість реалізувати своє право на участь у судовому засіданні як безпосередньо, так і у режимі відеоконференції. Посилання представника ОСОБА_1 на зайнятість у розгляді іншої справи № 635/737/18 колегія суддів відхиляє, оскільки ця справа призначена до розгляду раніше, ще у січні 2026 року, час розгляду справ не співпадає, та адвокат не позбавлений був можливості заявити клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Згідно частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Русько-Лозівської сільської ради народних депутатів від 23 лютого 1996 року за № 22 відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року № 15-92 і заяв громадян села Руська Лозова земельна ділянка площею 0,1700 га за адресою: АДРЕСА_1 , була передана безкоштовно у власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується архівною копією рішення (а.с. 32).
ОСОБА_3 належала 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Русько-Лозівської сільської ради народних депутатів 22 листопада 1996 року та зареєстрованого в Дергачівському МПТІ «Інвенрос» 25 грудня 1996 року за № 5-685.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Спадкоємицею ОСОБА_3 була її дочка ОСОБА_2 , яка отримала від неї у спадщину 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Дергачівської нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В. 28 лютого 2000 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-386. Право власності ОСОБА_2 на вказану частку будинку зареєстровано 17 червня 2004 року (а.с. 81, 84-86).
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19, 59).
З копії спадкової справи № 263/2021 № 715 вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла ОСОБА_1 за заповітом, посвідченим виконавчим комітетом Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області 27 червня 2017 року за № 99 (а.с. 54-78).
ОСОБА_1 отримала у спадщину від ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2024 року за № 1-464, що було видано державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області (а.с. 16, 90-91).
Право власності ОСОБА_1 на вищевказане нерухоме майно зареєстроване належним чином, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав від 18 березня 2024 року № 370299202 (а.с. 17-18).
Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого Комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» від 18 лютого 2022 року на ім`я ОСОБА_1 , будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа земельної ділянки 1700 кв м, з яких під забудовою 345 кв м (а.с. 20-31).
Інша 1/2 частка вищевказаного житлового будинку належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування 2-1596 від 18 червня 2004 року, посвідченого Дергачівською державною нотаріальною конторою, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав від 18 березня 2024 року (а.с. 82-83).
На запит адвоката щодо наявності документів, що посвідчують право на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у Харківській області листом від 26 вересня 2024 року повідомило про те, що за даними відділу № 7 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління, згідно з Книгами записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, записи в яких здійснювалися до 01 січня 2013 року, правовстановлюючі документи на земельну ділянку за вищевказаною адресою не обліковуються (а.с. 34).
За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини відповідно до статті 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини другої та третьої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
Отже, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд. Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року у справі №675/2372/16.
У пункті 7 розділу Х Перехідні положення ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.
Положеннями статей 6, 67 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських споруд у розмірі не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га.
Статтею 23 ЗК України 1990 року (у вказаній редакції) визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).
Разом із тим порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було зазначено в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція № 43).
Тобто на час вирішення питання про передачу земельної ділянки ОСОБА_3 у власність порядку послідовних дій процедури та форми державного акта затверджено не було, як не було затверджено і самого нормативного акта, яким би регулювалися ці правовідносини.
Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.
Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).
Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. 
Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.
Зазначені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц та у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 545/1631/19, від 24 грудня 2021 року у справі № 343/1341/20, від 19 червня 2024 року № 570/4304/20.
Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.
Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 зазначала, що спадкодавець ОСОБА_3 отримала право власності на передану їй рішенням сільської ради присадибну земельну ділянку, яку у подальшому успадкувала ОСОБА_2 та надалі вона, як спадкомиця останньої. Однак через відсутність правовстановлюючих документів вона не має можливості зарєструвати право власності на земельну ділянку, окрім як через визнання цього права судом.
Між тим, право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким як станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю, проте, як вбачається з матеріалів справи, такий документ ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 не видавався.
Ані ОСОБА_3 , ані її дочкою ОСОБА_2 за життя у встановленому порядку державного акта на землю не одержано, реєстрацію права власності на земельну ділянку не здійснено, тому у них не виникло право власності на спірну земельну ділянку, яке могло б бути успадковане позивачкою.
У такому разі до складу спадщини входить право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю.
При цьому, позивачкою не надано доказів того, що вона як спадкоємець зверталась до компетентних органів для отримання дозволу на завершення приватизації на своє ім`я після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та що їй було в цьому відмовлено.
Таким чином, ОСОБА_1 має право на завершення процедури приватизації спірної земельної ділянки, а в разі відмови компетентного органу належним та ефективним способом захисту її прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.
Наведене є підставою для відмови їй у позові про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.
Такі висновки суду відповідають висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 635/2215/16-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 638/496/19, від 21 жовтня 2021 року у справі №137/731/17.
При цьому, належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 у разі обрання нею ефективного способу захисту буде орган місцевого самоврядування в силу вимог ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а не місцева адміністрація, яка є відповідачем у цій справі.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , водночас, вважає за необхідне викласти мотивувальну частину рішення суду щодо підстав для відмови у позові і належного способу захисту прав в редакції цієї постанови.
Враховуючи, що рішення суду змінено лише в мотивувальній частині, підстави для перерозподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 квітня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна 

В.Б. Яцина