ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 461/6360/23
провадження № 61-13832св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,
відповідачка - ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки - ОСОБА_4 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2026 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернуласядо суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 жовтня 2008 року між нею та ОСОБА_3 укладений договір довічного утримання, за умовами якого вона передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка зобов`язалася довічно утримувати та доглядати її.
Згідно з пунктом 7 договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року за згодою сторін, обов`язок набувача щодо надання відчужувачу довічного забезпечення визначено як: забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у цілій відчужуваній квартирі без конкретного визначення частини помешкання; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг; забезпечення, згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами, незалежно від їх вартості; у разі виникнення потреби забезпечити іншими видами матеріального забезпечення та доглядом; у разі смерті відчужувача набувач зобов`язана поховати її. 
Грошова оцінка, зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць, за згодою сторін визначена у розмірі 500,00 грн, яка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (пункт 8 договору довічного утримання 
від 23 жовтня 2008 року).
Позивачка виконала умови договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року у повному обсязі, водночас відповідачка зобов`язання за вказаним договором належно не виконувала, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (справа № 461/2514/21), однак рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.
Після звернення до суду з позовом у 2021 році та ухвалення вказаного судового рішення вона не отримувала і не отримує від ОСОБА_3 будь-якого довічного забезпечення, яка штучно створює видимість виконання умов договору, здійснюючи періодичні оплати за комунальні послуги. 
Позивачка втратила довіру до ОСОБА_3 ще влітку 2018 року, коли загострилися хвороби і вона на певний час втратила зір. З того часу відповідачка не цікавилась її здоров`ям та потребою у медичному обстеженні. Крім того, з квартири почали зникати речі та документи.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила розірвати договір довічного утримання, укладений 23 жовтня 2008 року між нею та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Сулимою Н. Б. (далі - державний нотаріус Сулима Н. Б.), зареєстрований у реєстрі за № 6-3945. 
Короткий зміст ухвалених судових рішень
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано договір довічного утримання, укладений 23 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Сулимою Н. Б., зареєстрований у реєстрі за № 6-3945.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка належно не виконувала своїх зобов`язань за договором довічного утримання, зокрема, не сплачувала за житлово-комунальні послуги, не довела здійснення щомісячних витрат із забезпечення позивачки, не забезпечувала позивачку ліками згідно з рецептами лікарів.
Постановою Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що до 2019 року, у позивачки не було претензій до відповідачки стосовно виконання умов щодо договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року.
Перевіряючи аргументи позивачки про невиконання ОСОБА_3 умов договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року з 2021 року, суд апеляційної інстанції встановив, що заборгованість зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги у позивачки відсутня; ОСОБА_3 не має можливості належно виконувати умови зазначеного договору щодо забезпечення позивачки харчуванням, одягом та необхідною допомогою внаслідок конфлікту між позивачкою та відповідачкою та небажання ОСОБА_1 приймати відповідне забезпечення від 
ОСОБА_3 .
Урахувавши показання свідків про те, що ОСОБА_1 припинила спілкування із ОСОБА_3 та відмовляється від її допомоги, суд апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачка здійснює перешкоди відповідачці у виконанні умов договору шляхом недопуску останньої до місця свого проживання та неприйняття її допомоги.
Позивачка не довела що потребувала будь-яких лікарських засобів та медичної допомоги.
За умовами договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року ОСОБА_3 не брала на себе обов`язок стосовно щомісячної сплати грошового утримання в розмірі 500,00 грн із подальшою індексацією відповідно до закону.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24 червня 2021 року у справі 
№ 644/1566/19, від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16, від 29 серпня 
2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі 
№ 755/1750/19, від 04 липня 2024 року у справі № 756/11502/21, 13 травня 2021 року у справі № 752/818/17 та інших (пункт 1 частини другої 
статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Посилається на те, що на порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції належно не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд належно не дослідив зібрані у справі докази, зокрема квитанції про сплату ОСОБА_1 за спожиті комунальні послуги, квитанції щодо придбання нею продуктів харчування та ліків, медичні документи, а також пояснення відповідачки, яка неодноразово визнавала в суді, що вона почала частково сплачувати за проживання ОСОБА_1 у квартирі лише з липня 2022 року, що також підтвердив, допитаний як свідок ОСОБА_4 .
Зазначене у сукупності підтверджує, що з 23 жовтня 2008 року до липня 2022 року ОСОБА_1 самостійно сплачувала за своє проживання у квартирі, яка є предметом договору довічного утримання, що також підтверджується показаннями допитаних у суді першої інстанції свідків. 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що за умовами договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року ОСОБА_3 зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_1 утриманням та доглядом довічно шляхом збереження безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, забезпечення лікарськими засобами, іншими видами матеріального забезпечення та доглядом. Грошова оцінка щомісячного договірного утримання та допомоги визначена сторонами у розмірі 500,00 грн з подальшою індексацією у майбутньому.
Водночас ОСОБА_3 ніколи не виконувала зазначених зобов`язань, що підтверджується відсутністю у матеріалах справи будь-яких доказів витрат, здійснених нею на виконання вказаних умов договору довічного утримання 
від 23 жовтня 2008 року. Суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам процесуального закону, безпідставно поклав обов`язок доведення невиконання ОСОБА_3 умов зазначеного договору на позивачку, в той час, коли такі обставини мала спростувати відповідачка. 
Апеляційний суд не врахував, що недобросовісність дій ОСОБА_3 , 
за життя позивачки, полягали у невиконанні умов договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року, а після її смерті - у відчуженні квартири, яка є предметом указаного договору, на користь її сина ОСОБА_4 . 
У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , у якому вона просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Відзив мотивовано тим, що фактично позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 461/2514/21, якою суд касаційної інстанції залишив в силі рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року. 
У вказаній справі суди встановили, що ОСОБА_3 умови договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року виконувала у повному обсязі, а звернення ОСОБА_1 до суду з позовом пов`язане із похилим віком та впливом на неї третіх осіб. 
Договір довічного утримання від 23 жовтня 2008 року, який виконувався протягом 15 років, на цей час є виконаним у повному обсязі, у зв`язку з чим, відповідачка набула у власність квартиру, яка за життя належала ОСОБА_1 . Натомість позовні вимоги спрямовані лише на заволодіння ОСОБА_2 , який мешкає по сусідству, квартирою, яка є предметом договору довічного утримання. 
Водночас ОСОБА_2 , як правонаступник ОСОБА_1 за заповітом 
від 21 квітня 2021 року, є сторонньою для неї особою, про яку вона не згадувала під час розгляду судових справ. 
Разом із відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_3 подала клопотання про витребування із Галицького районного суду м. Львова цивільної справи № 461/2514/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року, оскільки існує необхідність дослідження матеріалів указаної справи судом касаційної інстанції. 
Зазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє у порядку та межах, визначених ЦПК України, його повноваження обмежені правилами глави 2 розділу V ЦПК України. 
На відміну від судів першої та апеляційної інстанцій суд касаційної інстанції є судом права, який здійснює перевірку судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і не наділений повноваженнями встановлювати обставини, досліджувати та надавати оцінку доказам, якими такі обставини підтверджуються.
У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_3 від ОСОБА_2 у якій він просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2025 року та залишити в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2023 року. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 листопада 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2025 року з підстав, визначених пунктами 1, 4частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Галицького районного суду м. Львоваматеріали цивільної справи № 461/6360/23; відмовлено у задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення, надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У лютому 2026 року матеріали справи № 461/6360/23 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у 
пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 23 жовтня 2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_1 утриманням та доглядом довічно.
Згідно з пунктами 7, 8 зазначеного договору ОСОБА_3 зобов`язалася забезпечити ОСОБА_1 житлом, шляхом забезпечення права безоплатного пожитєвого проживання у цілій квартирі без конкретного визначення частини помешкання, здійснювати догляд та надавати необхідну допомогу, надавати побутові послуги, забезпечувати згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами, незалежно від їх вартості, у разі виявлення потреби забезпечити іншими видами матеріального забезпечення та доглядом; у разі смерті ОСОБА_1 , поховати її. 
Грошова оцінка зазначених у договорі видів матеріального забезпечення визначається у розмірі 500,00 грн щомісячно та підлягає індексації у порядку, встановленому законом, відповідно до статті 751 ЦК України. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2022 року у справі № 461/2514/21, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року, з задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року відмовлено. 
У вказаній справі суди встановили, що до 2019 року, позивачка не мала претензій до ОСОБА_3 щодо утримання та догляду; обов`язки за договором довічного утримання від 23 жовтня 2008 року ОСОБА_3 виконувала у об`ємі, який передбачено умовами договору, подання позову було пов`язане з похилим віком позивачки та впливом на неї третіх осіб, а не у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням відповідачкою умов цього договору.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року до участі у справі залучено ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 . 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідачка належно не виконувала умови договору довічного утримання 
від 23 жовтня 2008 року, зокрема до 2019 року вона лише 1 - 2 рази на тиждень приносила їй обід, водночас позивачка за власні кошти сплачувала комунальні платежі, купувала продукти харчування та готувала їжу, що продовжує робити до часу звернення до суду з позовом.
Підставою для розірвання договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року ОСОБА_1 зазначала невиконання ОСОБА_3 умов указаного договору з 2021 року, зокрема, відповідачка не забезпечила її безоплатним проживанням у квартирі, матеріально не утримувала та не надавала допомоги.
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка належно не виконувала своїх зобов`язань за договором довічного утримання від 23 жовтня 2008 року, зокрема, не сплачувала за житлово-комунальні послуги, не довела здійснення щомісячних витрат із забезпечення позивачки, не забезпечувала позивачку ліками згідно з рецептами лікарів.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідачка не допустила істотного порушення умов договору довічного утримання, зокрема сплачує за житлово-комунальні послуги; ОСОБА_3 не має можливості належно виконувати умови зазначеного договору щодо забезпечення позивачки харчуванням, одягом та необхідною допомогою внаслідок конфлікту між позивачкою та відповідачкою та небажання ОСОБА_1 приймати відповідне забезпечення від ОСОБА_3 .
У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки апеляційний суд належно не дослідив зібрані у справі докази, зокрема квитанції про сплату ОСОБА_1 за спожиті комунальні послуги, квитанції щодо придбання нею продуктів харчування та ліків, медичні документи, а також пояснення відповідачки, яка неодноразово визнавала в суді, що вона почала частково сплачувати за проживання ОСОБА_1 у квартирі лише з липня 2022 року, що також підтвердив, допитаний як свідок ОСОБА_4 .
Перевіряючи доводи заявника, Верховний Суд виходить з такого. 
Згідно зі статтею 744 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі.
При цьому конструкція статті 744 ЦК України вказує й на те, що умовами договору може бути передбачено як утримання або догляд так і утримання разом з доглядом.
Згідно з частиною першою статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.
Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати (стаття 750 ЦК України).
За правилами статті 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. Саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України має надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач.
Подібні висновки щодо застосування статей 755, 756 ЦК України викладено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року у справі № 644/1566/19, від 15 серпня 2023 року у справі № 712/10192/22, від 28 квітня 2025 року у справі № 752/17301/18, від 19 листопада 2025 року у справі № 466/4585/23.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (абзац перший частини другої статті 651 ЦК України).
Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої 
статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.
Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.
Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.
Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).
Згідно з пунктом 7 договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року за згодою сторін обов`язок набувача щодо надання відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: 
забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у цілій відчужуваній квартирі без конкретного визначення частини помешкання;
здійснення догляду та необхідної допомоги;
забезпечення побутових послуг;
забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; 
у разі виникнення потреби забезпечити іншими видами матеріального забезпечення та доглядом. 
Відповідно до частини третьої статті 749 ЦК України набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його. 
Грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі 500,00 грн, яка в майбутньому підлягає індексації у порядку встановленому законом, відповідно до статті 751 ЦК України (пункт 8 договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року). 
Аналіз зазначених положень договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року дає підстави для висновку про те, що умовами договору не передбачено жодного виду матеріального забезпечення, крім того, що у разі потреби, відповідачка зобов`язалася забезпечити позивачку іншими видами матеріального забезпечення та доглядом, без визначення конкретного розміру такого забезпечення та дій, які має вчинити відповідачка, і які будуть вважатися належним виконанням зазначених вимог. 
Із матеріалів справи відомо, що у жовні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 з проханням повідомити про інші потреби, з метою негайного їх задоволення. 
У відповіді на вказаний лист ОСОБА_1 , зокрема зазначила, що вона ніколи не визнавала і не визнає виконання відповідачкою договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року; вона не довіряє ОСОБА_3 та не хоче бачити її поруч; просила відповідачку не звертатися до неї ані усно, ані письмово. 
Зазначене свідчить про те, що умовами укладеного між сторонами договору довічного утримання не передбачено обов`язку ОСОБА_3 надавати позивачці щомісячне матеріальне утримання у сумі 500,00 грн, яка в майбутньому підлягає індексації у порядку встановленому законом.
Натомість ОСОБА_3 зобов`язалася у разі виникнення потреби забезпечити ОСОБА_1 іншими видами матеріального забезпечення та доглядом, від чого позивачка категорично відмовилася. 
Суд апеляційної інстанції урахував показання допитаних у суді першої інстанції свідків. Зокрема, свідок ОСОБА_5 зазначила, що ОСОБА_3 приходить до ОСОБА_1 один чи два рази на тиждень, однак остання її завжди виганяє та некоректно висловлюється.
Таким чином, урахувавши, що у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду, спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не допустила умисного порушення істотних умов договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року, водночас вона не мала можливості у повному обсязі виконувати свої обов`язки із забезпечення позивачки харчуванням, одягом та необхідною допомогою внаслідок неприйняття такого забезпечення ОСОБА_1 після виникнення конфліктних відносин.
Належно дослідивши зібрані у справі докази, урахувавши показання свідків та пояснення сторін, які були надані у судах попередніх інстанцій, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 відмовлялася приймати належне виконання зобов`язання, запропоноване відповідачкою та не повідомила її про потребу у іншому виді матеріального утримання та догляду, а отже ОСОБА_3 не може нести цивільно-правову відповідальність, наслідком якої є розірвання договору довічного утримання.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року в справі № 361/2838/18.
Колегія суддів Верховного Суду урахувала, що основними аргументами позивачки для розірвання договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року було те, що відповідачка ніколи належно не виконувала умови цього договору. 
Водночас понад 12 років вона не звертався до суду із вимогами про його розірвання та вперше звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання у березні 2021 року (справа № 461/2514/21), у задоволенні якого їй було відмовлено. 
Вдруге вона звернулася до суду з аналогічними позовними вимогами до 
ОСОБА_3 у серпні 2023 року, які, крім узагальненого посилання на невиконання відповідачкою умов договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року, як до так і після розгляду справи № 461/2514/21, обґрунтовувала незгодою з обставинами, встановленими у вказаній справі та зокрема, постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року, яка на її думку, є незаконною та упередженою.
Інших об`єктивних та обґрунтованих підстав для розірвання договору довічного утримання від 23 жовтня 2008 року ОСОБА_1 не зазначила, а отже висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову є правильним. 
Такий висновок суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам Верхового Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі. 
Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильного по суті судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суд надав належу оцінку. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков  Р. А. Лідовець   Д. Д. Луспеник