К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року місто Київ

справа № 755/2048/18 
апеляційне провадження № 22-ц/824/1632/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Галагана В.І. від 21 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,  

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

Позов обґрунтовано тим, що 22 квітня 2017 року ОСОБА_5 отримано від позивача в борг грошові кошти у розмірі 12 000 євро, строком на п`ять років, про що було складено розписку. В розписці сторони погодили, що кожного останнього дня календарного місяця, починаючи з дня написання розписки, відповідачка зобов`язується повертати позивачу не менше ніж 200 євро від суми боргу. Проте, в обумовлені в розписці строки відповідач протягом року не було передано позивачу жодних грошових сум в рахунок погашення позики. В добровільному порядку повернути борг відповідач відмовляється. 

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила стягнути із ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 12 000 євро.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 суму боргу за договором позики від 22 квітня 2017 року у розмірі 12 000 євро та судовий збір у сумі 4 278 грн 54 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала взятих на себе зобов`язань, своєчасно не повертає грошові кошти, отримані в борг. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність рішення фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. 

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача та без доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи, що у свою чергу позбавило останню реалізувати свої процесуальні права на подання відзиву, письмових пояснень, клопотань та доказів.

Також зазначає, що судом першої інстанції не було повністю та всебічно встановлено наявність між сторонами позикових правовідносин, оскільки позивачем до позовної заяви долучено копію боргової розписки, а не оригінал такої розписки, що в свою чергу свідчить про не дослідження судом оригіналу розписки від 22 квітня 2017 року.

Наголошує, що відповідач заперечує отримання від позивача грошових коштів, а боргова розписка складена під фізичним та психологічним тиском з боку позивача.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 заперечує проти її доводів, оскільки останні є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що згідно з копією розписки від 22 квітня 2017 року ОСОБА_5 взяла в борг у ОСОБА_3 12 000 євро, строком на п`ять років, з дня написання розписки (том І, а.с. 64).

У зазначеній розписці сторони погодили, що кожного останнього дня календарного місяця, починаючи з дня написання розписки, ОСОБА_5 зобов`язується повертати ОСОБА_3 не менше, ніж 200 євро від суми боргу.

Станом на момент звернення до суду  ОСОБА_5 добровільно свої зобов`язання не виконала.

11 червня 2022 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Після реєстрації шлюбу прізвище дружини " ОСОБА_5 ".

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме без повідомлення відповідача про розгляд справи.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги та приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду, враховуючи наступне.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог статей 128-131 ЦПК України.

За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. 

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. 

Таким чином, про належне повідомлення учасника справи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити розписка.

Крім того, за приписами частини 11 статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 8 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини у справі "Dilipak and Karakaya v. Turkey, № 7942/05, 24838/05, 09 January 2018" зауважив, що у випадках, коли встановити місце проживання особи складно, прийнятним вважається публічний виклик через пресу або веб-сайт, проте такі способи повідомлення можуть застосовуватися у виключних випадках, якщо спроби визначити місце знаходження особи виявилися безрезультатними.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 квітня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 21 травня 2018 року (том І, а.с. 90-92).

У судовому засіданні 21 травня 2018 року ухвалено оскаржуване рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року, у якому зазначено: "відповідач не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 20 квітня 2018 року строк, та за відсутності доказів поважності причин не подання учасниками розгляду заяву по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідаю положенню частини 8 статті 178 ЦПК України". 

Проте, на виконання вимог статті 190 ЦПК України (в редакції на час постановлення про відкриття провадження у справі) матеріали справи не містять доказів надсилання судом відповідачу копії ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками.

Як убачається з матеріалів справи, у зв`язку з тим, що останнє відоме місце проживання відповідача на території АР Крим, судом першої інстанції на офіційному веб-порталі Судової влади України опубліковано повідомлення про виклик ОСОБА_1 у судове засідання на 21 травня 2018 року о 09 годині 30 хвилин (том І, а.с. 94).

Разом з тим, суд першої інстанції не вчиняв визначених ЦПК України дій щодо встановлення місця проживання або місцезнаходження відповідача. Зокрема, суд не врахував, що позивачем надано докази зареєстрованого місця проживання відповідача на території АР Крим станом на лютий 2005 року, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_5 , та не вчиняв дій, визначених частиною 6 статті 187 ЦПК України щодо звернення до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи для надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.

Також судом першої інстанції не враховано, що позивачем надано докази надсилання відповідачу вимоги про повернення отриманих в борг коштів за альтернативними фактичними адресами у місті Києві (том І, а.с. 68-70, 73-75). Водночас, суд першої інстанції не вчинив дій щодо повідомлення відповідача за такими адресами.

Сукупний аналіз наведених обставин вказує на те, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 376 ЦПК України, судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику.

За суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, 22 квітня 2017 року між сторонами укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким ОСОБА_1 зобов`язалася повернути ОСОБА_3 одержані у позику грошові кошти в сумі 12 000 євро протягом п`яти років, а саме не менше ніж 200 євро щомісячно від суми боргу (том І, а.с. 64).

З наведеного слідує, що сторони обумовили обов`язок позичальника повернути отримані в позику грошові кошти частинами.

Матеріали справи не місять доказів, що кожного місяця, починаючи від дати написання розписки, відповідач повертала позивачу грошові кошти в сумі, обумовленій за договором позики від 22 квітня 2017 року.

Доводи скаржника про те, що позивачем не надано оригіналу розписки та відповідно судом першої інстанції не досліджено таку розписку не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки в матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія розписки від 22 квітня 2017 року, факт написання якої відповідачка визнала та поруч з цим не надала доказів повернення грошових коштів у визначений строк.

Щодо доводів скаржника про те, що відповідачка не отримала грошових коштів за розпискою від 22 квітня 2017 року та була змушена написати таку розписку під фізичним та психологічним тиском позивача, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи убачається, що факт отримання грошових коштів відповідачем в сумі 12 000 євро підтверджується борговим документом - розпискою, копія якої наявна у матеріалах справи. Відповідач не заперечує факт того, що дана розписка виконана нею особисто. Згідно сталої та не змінної судової практики Верховного Суду, відсутність оригіналу боргової розписки у позичальника свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного слідує, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 5 жовтня 2022 року в справі № 763/9914/20.

У даній справі, що переглядається, відповідач не заперечувала факту укладення договору позики, не оспорювала його дійсність у встановленому законом порядку та не зверталася до суду із зустрічним позовом про визнання такого договору недійсним, як і не вчиняла відповідних дій раніше.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що правовідносини сторін є спірними з точки зору дійсності правочину, а тому доводи апеляційної скарги про непередання відповідачу грошових коштів фактично зводяться до заперечення виконання договору без належного процесуального та доказового обґрунтування.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що такі доводи є безпідставними.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що наявні правові підстави для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 12 000 євро.

Судові витрати

Відповідно до частин 1, 13 статі 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4 278 грн 54 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 12 000 євро.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 4 278 грн 54 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: