СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 381/5806/25
пр. № 2/759/4075/26

15 квітня 2026 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Чугай В.М., представника позивача - адвоката Алєксєєва В.В., представника відповідача - адвоката Павленка В.В, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року за підсудністю від Фастівського міськрайонного суду Київської області до Святошинського районного суду міста Києва надійшла цивільна справа за позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування у загальному розмірі 97 791 грн 39 коп. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. та витрат, понесених у зв`язку з отриманням професійної правничої допомоги, у розмірі 7 300 грн 00 коп.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що 26.07.2023 за участі транспортного засобу марки Nissan, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу марки Honda, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження, а їх власники зазнали матеріальних збитків.
У судовому порядку відповідача ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, тим самим встановлено, що відповідач під час настання дорожньо-транспортної пригоди керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу Nissan, державний номерний знак НОМЕР_1 , на день настання дорожньо-транспортної пригоди була забезпечена ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-2141-3320.
На підставі заяви потерпілої особи про виплату страхового відшкодування ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» проведено розслідування, за результатами якого дорожньо-транспорту пригоду визнано страховим випадком. З метою виконання свого зобов`язання ТДВ «СГ «ОБЕРІГ», враховуючи визначений розмір матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження колісного транспортного засобу Honda, державний номерний знак НОМЕР_2 , зважаючи на умови полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № ЕР-2141-3320, прийняло рішення про виплату потерпілого страхового відшкодування на суму 87 500 грн 00 коп.
Оскільки ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» своє зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 як власника наземного транспортного засобу виконало у повному обсязі, сплативши потерпілому суму страхового відшкодування в якості компенсації матеріального збитку, завданого діями ОСОБА_1 , а дорожньо-транспортна пригода була вчинена ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, то ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» набуло право зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_1 у межах сплаченого страхового відшкодування.
Враховуючи ті обставини, що ОСОБА_1 у добровільному порядку регресні вимоги позивача не задовольнив, то ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» за період з 26.05.2025 по 24.09.2025 здійснено нарахування інфляційних втрат на суму 347 грн 55 коп., пені на суму 9 066 грн 44 коп., а також 3% річних на суму 877 грн 40 коп. Внаслідок цього загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ТДК «СК «ОБЕРІГ» становить 97 791 грн 39 коп.
З урахуванням вищевикладеного, ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» просило стягнути з ОСОБА_1 вищезазначену суму сплаченого страхового відшкодування та вирішити питання про розподіл судових витрат.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2025 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків шляхом надання доказів направлення копії позовної заяви з додатками на актуальне зареєстроване місце проживання відповідача.
27.11.2025, у строк встановлений судом, позивачем було усунуто зазначені недоліки позовної заяви.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
30.12.2025 відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву. У відзив сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Так, відповідачем підтверджено обставини дорожньо-транспортної пригоди від 26.07.2023, однак при цьому зазначено, що вся матеріальна шкода, завдана внаслідок цієї ДТП, була виплачена ОСОБА_1 на користь потерпілих осіб у повному обсязі, що підтверджується відповідними розписками, наданими потерпілими власноруч. Зокрема, один з потерпілих внаслідок ДТП, ОСОБА_3 , отримав 30.07.2023 від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 500 доларів США (за курсом НБУ на день отримання це становило 125 000 грн), що перевищує збитки, завдані внаслідок ДТП, на 30 000 грн і повністю компенсує усі витрати, про які зазначається у позовних вимогах. Окрім цього, іншому потерпілому ОСОБА_1 також відшкодував у повному обсязі матеріальні збитки, завдані внаслідок зазначеної ДТП.
Враховуючи, що відповідачем добровільно відшкодовано на користь потерпілих усі матеріальні збитки, що були їм завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 26.07.2023, ОСОБА_1 вважав безпідставною та необґрунтованою виплату ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» страхового відшкодування на користь одного з потерпілих - ОСОБА_2 , а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення суми цього страхового відшкодування.
У поданому відзиві, крім того, заявлено клопотання про призначення справи до розгляду у судовому засіданні для належної реалізації прав сторони відповідача.
06.01.2026 позивачем ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» подано відповідь на відзив, у якій зазначено про 1) порушення відповідачем порядку подання відзиву на позовну заяву та необхідність залишення його без розгляду у зв`язку з цим; 2) те, що доводи сторони відповідача не спростовують обставин та фактів, які обумовили виникнення права зворотної вимоги ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» до ОСОБА_1 ; 3) те, що відповідачем не вживалося жодних заходів для повідомлення позивача про здійснення відшкодування завданої шкоди у добровільному порядку, як і не вчинялися дії щодо повідомлення про настання страхового випадку загалом; 4) недопустимість наданих відповідачем розписок як доказів, оскільки з них неможливо достовірно встановити суб`єкта передачі та отримання грошових коштів, дату та підставу їх отримання. У зв`язку з цим позивач наполягав на повному задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 2026 року змінено порядок розгляду цивільної справи із спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Під час судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у заявах по суті підстав. 
Представник відповідача під час судового засідання щодо задоволення позовних вимог заперечив, наголошуючи на тому, що матеріальна шкода була виплачена потерпілому у повному обсязі.
Суд, вислухавши доводи учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду закріплені у статті 1166 ЦК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
З наведеного вбачається, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: протиправне діяння, шкода, причинно-наслідковий зв`язок між ними, а також вина особи у вчиненому діянні.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України предмет доказування становить: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди, яка в силу положень ч. 2 ст. 1166 ЦК України презюмується.
Саме тому у деліктних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. 
Одним з різновидів цивільно-правової відповідальності за відсутності вини особи, яка своєю поведінкою заподіяла шкоди, є відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, що врегульовується положеннями ст. 1187 ЦК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
З наведеного також вбачається, що діяльність з експлуатації транспортного засобу є діяльністю, що пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. У зв`язку з цим завдання шкоди внаслідок використання транспортного засобу зумовлює виникнення цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 1187 ЦК України.
Зі змісту постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08.09.2023 у справі № 362/4933/23, яка набрала законної сили 19.09.2023, встановлено, що 26.07.2023 о 14 год. 00 хв. у с. Путрівка Фастівського району Київської області по вул. Путрівська, 187, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Nissan, державний номерний знак НОМЕР_1 , у порушення п. 12.1, 13.1, 13.3 ПДР України, не вибрав безпечної швидкості руху та при зустрічному роз`їзді не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем Mazda, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , після чого не зменшив швидкість руху та продовжив рух, не дотримавшись безпечної дистанції, скоїв зіткнення з автомобілем Honda, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався попереду, після чого автомобіль Nissan, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив виїзд за межі проїзної частини та здійснив наїзд на металевий паркан, внаслідок чого транспортні засоби та металевий паркан отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками для власників.
Окрім того, зі змісту постанови від 08.09.2023 вбачається, що ОСОБА_1 здійснював керування транспортним засобом Nissan, державний номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння.
Постановою суду від 08.09.2023 ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Вищезазначені обставини відповідачем не заперечувалися та були підтверджені у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (Постанова КЦС ВС від 29.09.2023 року у справі № 573/1/23).
Згідно із висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18), при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено факт протиправної поведінки відповідача ОСОБА_1 щодо порушення вимог ПДР України під час експлуатації транспортного засобу Nissan, державний номерний знак НОМЕР_1 , як джерела підвищеної небезпеки.
Зі змісту постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08.09.2023 у справі № 362/4933/23, акту огляду транспортного засобу Honda, державний номерний знак НОМЕР_2 , від 30.07.2023, ремонтної калькуляції № 44432 від 12.08.2023 судом встановлено, що внаслідок протиправної поведінки відповідача ОСОБА_1 , яка мала місце при використанні джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу), транспортному засобу ОСОБА_2 завдано майнової шкоди у розмірі 96 939 грн 66 коп.
Таким чином, судом встановлено як факт протиправної поведінки відповідача ОСОБА_1 , що мала місце при використанні джерела підвищеної небезпеки (експлуатації транспортного засобу), так і факт заподіяння внаслідок такої поведінки майнової шкоди ОСОБА_2 , а також причинно-наслідковий зв`язок між такою поведінкою та завданою шкодою. Зважаючи на те, що заподіяння шкоди мало місце при використанні джерела підвищеної небезпеки, то для настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 за заподіяння вказаної шкоди відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України вина у вчиненні протиправного діяння не має вирішального значення.
З урахуванням вищевикладеного, суд також доходить висновку про виникнення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 деліктного зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої останнім при експлуатації джерела підвищеної небезпеки. Разом з тим, виконання обов`язку у деліктному зобов`язанні з відшкодування шкоди, завданої власником наземного транспортного засобу, має законодавчо визначену специфіку. Вказана специфіка на момент виникнення деліктного зобов`язання та настання дорожньо-транспортної пригоди (2023 рік) визначалася положеннями ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004.
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до ст.ст. 5, 6 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 вказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 28 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до ст. 29 вищезазначеного Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Аналіз викладених приписів чинного законодавства дає можливість зробити висновок, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього (Постанова ВП ВС від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц).
Крім того, у Постанові ВП ВС від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 було зазначено, що Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).
У Постанові ВП ВС від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, у Постанові ВП ВС від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 було зроблено наступні висновки щодо застосування приписів ст. 1194 ЦК України.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Судом встановлено, що станом на 26.07.2023 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 як власника транспортного засобу Nissan, державний номерний знак НОМЕР_1 , була забезпечена ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу № ЕР-214103320. Ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну, становив 160 000 грн, а розмір франшизи було визначено у 2 500 грн.
Вищезазначені обставини наявності у 2023 році між позивачем та відповідачем відносин обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу сторонами справи не заперечувалися.
20.09.2023 ОСОБА_2 звернувся до ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» із заявою на виплату страхового відшкодування у розмірі 87 500 грн 00 коп. (за вирахуванням франшизи у розмірі 2 500 грн) у зв`язку з настанням страхового випадку 26.07.2023 за договором страхування № ЕР-214103320 від 13.04.2023. Суму страхового відшкодування ОСОБА_2 просив перерахувати на зазначений у заяві банківський рахунок.
За результатами проведеного розслідування 22.09.2023 ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» у рамках страхової справи № 44432 складено страховий акт № 44432/1, за яким дорожньо-транспортну пригоду від 26.07.2023 визнано страховим випадком та прийнято рішення про виплату ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 87 500 грн 00 коп.
Зі змісту платіжної інструкції № 6848 від 22.09.2023 вбачається, що 22.09.2023 ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» здійснило переказ грошових коштів у розмірі 87 500 грн 00 коп. на банківський рахунок ОСОБА_2 в якості виплати страхового відшкодування згідно з страховим актом № 44432/1 від 20.09.2023.
Таким чином, судом встановлено, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» у межах ліміту страхового відшкодування належним чином виконало обов`язок ОСОБА_1 у деліктному зобов`язанні перед ОСОБА_2 , що виникло внаслідок вчинення ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди від 26.07.2023, яка призвела до заподіяння матеріальних збитків. Тим самим, ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» повністю виконало своє зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 як власника наземного транспортного засобу.
За обставин обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виконання страховиком свого зобов`язання за відповідним договором призводить до припинення такого зобов`язання шляхом його належного виконання. Тобто, здійснення страховиком страхового відшкодування за таким договором є закономірним розвитком страхових відносин, що виникли на підставі відповідного договору. Разом з тим, положеннями ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 визначено вичерпний перелік випадків, за яких страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до страхувальника. 
Так, відповідно до пп. а п. 38.1.1 ч. 38.1 ст. 38 вказаного Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Як було встановлено раніше зі змісту постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08.09.2023 у справі № 362/4933/23 відповідач ОСОБА_1 вчинив дорожньо-транспортну пригоду, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. 
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що оскільки ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, якою завдав матеріальної шкоди, зокрема, ОСОБА_2 , а ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» виконало своє зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 № ЕР-214103320 від 13.04.2023, сплативши ОСОБА_2 страхове відшкодування в якості виконання обов`язку ОСОБА_1 у відповідному деліктному зобов`язанні, то до ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» набуло право зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_1 на підставі пп. а п. 38.1.1 ч. 38.1 ст. 38 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 з огляду на те, що страховий випадок настав з вини відповідача та при здійсненні ним керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння.
Право зворотної вимоги ТДВ «СГ ОБЕРІГ» до ОСОБА_1 у межах сплаченого страхового відшкодування ґрунтується на вимогах закону та є обґрунтованим, підтверджується встановленими судом фактичними обставинами справи. Отже, позовні вимоги в частині стягнення суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 87 500 грн 00 коп. підлягають задоволенню.
Судом досліджено надані стороною відповідача розписки, зокрема, від ОСОБА_2 , в якій останній засвідчив отримання від ОСОБА_1 30.07.2023 грошових коштів на суму 3 500 доларів США в якості компенсації матеріальних збитків, завданих пошкодженням автомобіля Honda, державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. У розписці ОСОБА_2 зазначає про відсутність будь-яких матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_1 .
Суд звертає увагу, що стороною позивача не наведено, а судом не встановлено фактичних обставин, які б давали підстави сумніватися у достовірності вищезазначеної розписки. 
У той же час суд переконаний, що добровільне виконання ОСОБА_1 свого обов`язку у деліктному зобов`язанні перед ОСОБА_2 за обставин даної справи не впливає на виникнення у ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» права зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_1 чи розмір такої вимоги, оскільки відповідачем не доведено факту виконання вимог ст. 33, 33-1 Закону України № 1961-IV від 01.07.2004, у тому числі повідомлення ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» про дорожньо-транспорту пригоду, надання інформації про добровільне відшкодування завданої шкоди. З матеріалів справи простежується, що страхова справа була заведена лише на підставі заяви ОСОБА_2 , і жодних доказів того, що відповідач взаємодіяв з позивачем щодо цього страхового випадку, суду не надано. При цьому ОСОБА_2 також не повідомляв страхову компанію про отримання відшкодування від ОСОБА_1 .
Тобто, з матеріалів справи встановлено, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» не знало і не могло знати про добровільне виконання ОСОБА_1 свого обов`язку з відшкодування шкоди.
За обставин, коли ТДВ «СГ «ОБЕРІГ», керуючись принципами розумності, добросовісності, обов`язковості виконання своїх зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, отримало від ОСОБА_2 заяву на виплату страхового відшкодування, за результатами проведеного розслідування прийняло рішення про здійснення страхового відшкодування і при цьому не знало і не могло знати про те, що ОСОБА_2 вже отримав відшкодування у добровільному порядку від ОСОБА_1 як власника забезпеченого транспортного засобу, оскільки про це ніхто з учасників ДТП не повідомив страховика, позивач не може бути позбавлений права зворотної вимоги до ОСОБА_1 з підстав, визначених законодавством, оскільки виконані всі передбачені законом умови для виникнення такого права.
У випадку якщо ОСОБА_1 вважає безпідставним отримання ОСОБА_2 подвійного відшкодування завданої шкоди (від самого відповідача у добровільному порядку та від позивача за договором страхування), то він не позбавлений можливості за наявності для того фактичних і правових підстав звернутися до суду з відповідним позовом до ОСОБА_2 .
Щодо стягнення із відповідача інфляційних втрат у розмірі 347 грн 55 коп.; пені у розмірі 9 066 грн 44 коп. та 3 % річних у розмірі 877 грн 40 коп.
Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 37); стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (ч. 41).
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №758/1303/15-ц (пункт 26)).
У постанові від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Позивач, зазначаючи, що відповідач порушив грошове зобов`язання, яке на його думку є підставою для нарахування пені, інфляційних втрат, 3% річних, надав суду письмову вимогу про виплату грошових коштів за вихідним №44432/1 від 07.05.2025, що адресована ОСОБА_1 зі змісту якої вбачається, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» вимагало сплатити суму у розмірі 87 500 грн протягом 5 календарних днів з моменту отримання Вимоги.
До матеріалів позовної заяви також доєднано список №08.05.2025 згрупованих відправлень «Рекомендований лист» з якого вбачається, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» направило ОСОБА_1 відправлення (№ відправлення (ШКІ): 0601143207238) на адресу: АДРЕСА_1 та службовий чек. 
Із трекінгу поштового відправлення вбачається, що поштове відправлення №0601143207238 повернуто відправнику у зв`язку із неправильно зазначеною / відсутньою адресою.
Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутній опис вкладення у цінний лист, з якого б суд мав можливість встановити, що саме було направлено відповідачу по справі.
Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі № 914/1955/17, саме опис вкладення є офіційним підтвердженням наявності у відправленні того пакету документів, який був надісланий відправником. Список згрупованих відправлень рекомендованих листів та копія з журналу вихідної кореспонденції не є належними доказами надіслання копії апеляційної скарги іншим учасникам справи.
Таким чином, за відсутності у матеріалах справи опису вкладення суд позбавлений можливості перевірити чи дійсно ОСОБА_1 поштовим відправленням (№ відправлення (ШКІ): 0601143207238) було направлено письмову вимогу про виплату грошових коштів, а не будь-який інший документ.
Саме по собі складання вимоги кредитором про сплату коштів не викликає у боржника обов`язку сплатити такі кошти.
Водночас, поштове відправлення було направлено на невірну адресу ОСОБА_1 .
Вказані обставини впливають на момент, з якого починається строк нарахування трьох відсотків річних, інфляційних збитків, пені, а за відсутності вказаної інформації відсутні підстави вважати, що відповідач порушив грошове зобов`язання.
Водночас, позивачем не надано доказів того, що письмовим договором, укладеним між ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» та ОСОБА_1 , було передбачено застосування неустойки до відповідного зобов`язання. Позивачем взагалі не зазначено, на якій правовій підставі здійснено нарахування пені. Обґрунтування вказаної вимоги у позовній заяві відсутнє.
При цьому, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
За таких обставин, обов`язок щодо несвоєчасної сплати страхового відшкодування законодавець покладає саме на страховика.
Крім цього, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 №4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК).
З урахуванням встановлених обставин суд доходить висновку, що ОСОБА_1 не можна вважати боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому він не повинен нести наслідки у вигляді сплати позивачу інфляційних втрат, пені та 3% річних.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» суми виплаченого страхового відшкодування у розмірі 87 500 грн.
Щодо судових витрат.
Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу.
У поданому позові позивач просить стягнути із відповідача на свою корить судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 300 грн.
Відповідачем не заявлено про понесення витрат на правничу допомогу.
У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивач долучив до матеріалів справи: договір про надання професійної правничої допомоги від 16.07.2025, укладений між ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» та ФОП, адвокатом, ОСОБА_5 ; попередній розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу; акт прийому-передачі наданих послуг № 44432 від 25.09.2025, - з яких вбачається факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 300 грн 00 коп.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, суд враховує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а від відповідача не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, суд не вправі за власною ініціативою зменшувати суму судових витрат на професійну правничу допомогу.
Зважаючи на викладене, із відповідача на користь позивача слід стягнути 6 531 грн 76 коп. витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Щодо судових витрат по сплаті судового збору.
Позивач надає суду платіжну інструкцію № 34628 від 24.09.2025, зі змісту якої вбачається, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» здійснило платіж у розмірі 2 422 грн 40 коп. на сплату судового збору за подачу позовної заяви до Фастівського міськрайонного суду Київської області до ОСОБА_1 .
При передачі справи за підсудністю Фастівським міськрайонним судом Київської області надано виписку про зарахування вказаної суми грошових коштів до спеціального фонду державного бюджету України.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача у розмірі 2 167 грн 47 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Позовну заяву Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» (код ЄДРПОУ: 39433769; місцезнаходження: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 14) відшкодування суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 87 500 (вісімдесят сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА ГРУПА «ОБЕРІГ» (код ЄДРПОУ: 39433769; місцезнаходження: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 14) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 167 (дві тисячі сто шістдесят сім) гривень 47 копійок та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 531 (шість тисяч п`ятсот тридцять одна) гривня 76 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 15 квітня 2026 року.

Суддя         Н.О.Горбенко