ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" лютого 2026 р. Справа№ 910/6985/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Хрипуна О.О.
суддів: Скрипки І.М. 
Михальської Ю.Б. 

при секретарі судового засідання Король Я.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду "Адміністративне бюро ЛВВ"
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2025
у справі № 910/6985/25 (суддя Грєхова О.А.)
за позовом Фонду "Адміністративне бюро ЛВВ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджиталс солюшнс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Студія 1+1"
про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації

за участю представників сторін:
від позивача: Клачок Б.О.
від відповідачів 1,2: Руденко В.В.

ВСТАНОВИВ:
Фонд "Адміністративне бюро ЛВВ" звернувся до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до ТОВ "Діджиталс солюшнс" та ТОВ "Телерадіокомпанія "Студія 1+1" про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що інформація опублікована в мережі Інтернет на веб-сайті https://tsn.ua/ під назвою: "Елітні будинки та квартири: що відомо про маєтки міністра-втікача часів Януковича і хто там живе", розміщеної за прямим посиланням: https://tsn.ua/exclusive/elitni-budinki-ta-kvartiri-scho vidomo-pro-rozkishni-mayetki-ministra-vtikacha-chasiv-yanukovicha-i-hto-tam-zhive 2692236.html, є недостовірною, має негативний характер для позивача, що порушує його ділову репутацію.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 у справі № 910/6985/25 у задоволенні позову відмовлено повністю з огляду на недоведеність позивачем наявності повного складу дифамаційного правопорушення.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивач належним чином не довів, що розповсюджена інформація будь-яким чином дискредитує його, призвела до негативних наслідків або завдала шкоди діловій репутації позивача, оскільки жодної згадки про Фонд "Адміністративне бюро ЛВВ" спірна публікація не містить. 
За висновком місцевого господарського суду, як в спірному відео, так і в публікації не містяться конкретні дані щодо оцінки як дій позивача в контексті вчинення будь-яких кримінальних правопорушень, або ж пов`язаності позивача з колишнім Міністром внутрішніх справ України Захарченком В.Ю., як і взагалі не наводяться фактичні дані щодо позивача, як такого, оскільки ні відео, ні публікація не містять згадки про Фонд "Адміністративне бюро ЛВВ". 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Фонд "Адміністративне бюро ЛВВ" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на нез`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 у справі № 910/6985/25, прийняти нове рішення, яким 
- визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію Фонду "Адміністративне бюро ЛВВ" інформацію опубліковану у статті та відеосюжеті в мережі Інтернет за посиланням: https://tsn.ua/exclusive/elitni-budinki-ta-kvartiri-scho vidomo-pro-rozkishni-mayetki-ministra-vtikacha-chasiv-yanukovicha-i-hto-tam-zhive 2692236.html, а саме:
"-…Який вигляд має маєток Захарченка..;
-...ТСН разом з працівниками Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів вдалося потрапити до маєтку екс очільника МВС Віталія Захарченка. Ухвалою суду це майно передали їм в управління..;
-...Основний будинок Віталія Захарченка в 1300 квадратних метрів в Обухівському районі столиці. На території працюють робітники. Туди шукають управителя.."
- зобов`язати відповідачів протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про Фонд "Адміністративне бюро ЛВВ" у такий же спосіб, у який вона була поширена, а саме шляхом розміщення на веб-сайті https://tsn.ua/ вступної та резолютивної часини рішення суду у справі під заголовком "Спростування" та не видаляти, не змінювати даної публікації;
- стягнути з відповідачів на користь Фонду "Адміністративне бюро ЛВВ" судові витрати.
За твердженням скаржника, очевидним є те, що поширення спірних висловлювань призвело до порушення особистих немайнових прав позивача та приниження його ділової репутації.
Скаржник вважає, що журналістам на момент проведення зйомок було достеменно відомо про дійсного власника майна - будинку АДРЕСА_1 , та про те, що вказане майно з 2013 року не належить ОСОБА_1 (дружині ОСОБА_2 ). 
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, в порушення ст. 86, 104, 236, 237, 238 ГПК України, не врахував, не надав оцінки та не зазначив мотиви відхилення висновку семантико-текстуальної експертизи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 за апеляційною скаргою Фонду "Адміністративне бюро ЛВВ" відкрито апеляційне провадження.
10.11.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив, в якому відповідач вимоги та доводи апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 у справі № 910/6985/25 - без змін, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на позивача.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 справу № 910/6985/25 призначено до розгляду на 17.12.2025. В судовому засіданні 17.12.2025 оголошувалась перерва до 21.01.2026. У зв`язку із перебуванням головуючого судді Хрипуна О.О. з 20.01.2026 на лікарняному, розгляд справи не відбувся.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2026, у зв`язку із перебуванням судді Яценко О.В. на лікарняному, для розгляду справи № 910/6985/25 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Хрипуна О.О., суддів: Скрипки І.М., Михальської Ю.Б. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 справу прийнято до провадження новим складом колегії суддів Північного апеляційного господарського суду, справу № 910/13347/24 призначено до розгляду на 18.02.2026.
Представник позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, наполягаючи на її безпідставності.
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, звернення за судовим захистом позивач обґрунтовує тим, що внаслідок поширення (опублікування) недостовірної інформації в мережі Інтернет про те, що житловий будинок, загальною площею 1299,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, на якій розміщений зазначений будинок, належать колишньому міністру внутрішніх справ України ОСОБА_2 , що працював при режимі ОСОБА_3 та після Революції Гідності у 2014 році втік до країни-агресора, відбулося ототожнювання майна позивача з особою, яка має негативну репутацію в Україні та за її межами.
За твердженням позивача, зазначеними діями відповідачів були порушені немайнові права, а саме принижено ділову репутацію компанії, оскільки після виходу відеосюжету ТСН, а саме 18.12.2024 на адресу позивача надійшов лист-повідомлення від ТОВ "БВК ГРЕС" про дострокове розірвання в односторонньому порядку договору про співпрацю № 14./25/2024 від 01.10.2024 на тій підставі, що майно та репутація Фонду "Адміністративне бюро ЛВВ" пов`язане з підсанкційною особою, що знаходиться в підсанкційному списку та розшуку - ОСОБА_2 .
В обґрунтування своїх вимог, позивачем долучено до матеріалів справи висновок експерта № 178 за результатами семантико-текстуального (лінгвістичного) дослідження за заявою адвоката Клачок Б.Ю., складений 27.06.2025 ОСОБА_4 , яка співпрацює з ТОВ "НІСЕ-Експертиза" за цивільно-правовою угодою. Висновок складено для подання до суду.
У тексті висновку зазначено, що ОСОБА_4 є фахівцем (експертом) в галузі лінгвістики (відповідно до ст. 7 Закону України "Про судову експертизу), має повну вищу філологічну освіту, була атестована за спеціальністю 1.2 "Лінгвістичні дослідження писемного мовлення" і має стаж експертної роботи з 2000 року, обізнана про зміст ст. 384 КК України.
Проте, наданий позивачем доказ не відповідає приписам Закону України "Про судову експертизу" та ст. 98 ГПК України, тому відхиляється судом, оскільки за даними Реєстру атестованих судових експертів свідоцтво Фраймович Л.В. було анульоване з 05.03.2024. Доказів на підтвердження фаховості ОСОБА_4 позивач також не надав.
При цьому, місцевим господарським судом встановлено та не спростовано в суді апеляційної інстанції, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті https://tsn.ua/ під назвою: "Елітні будинки та квартири: що відомо про маєтки міністра - втікача часів Януковича і хто там живе", за посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_2 vidomo-pro-rozkishni-mayetki-ministra-vtikacha-chasiv-yanukovicha-i-hto-tam-zhive 2692236.html, була розміщена інформація, що містить висловлювання, на які вказує позивач:
"-…Який вигляд має маєток Захарченка..;
-...ТСН разом з працівниками Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів вдалося потрапити до маєтку екс очільника МВС ОСОБА_5 . Ухвалою суду це майно передали їм в управління..;
-...Основний будинок ОСОБА_5 в 1300 квадратних метрів в Обухівському районі столиці. На території працюють робітники. Туди шукають управителя..".
Зазначені відео та публікація є матеріалом кореспондентки ТСН - ТОВ "ТРК "Студія 1+1" ОСОБА_6 , ТОВ "Діджиталс Солюшнс" є власником веб-сайту://tsn.ua.
За доводами відповідачів, з якими погодився суд, в опублікованій інформації, яку просить спростувати позивач, житловий будинок АДРЕСА_1 , демонструється у відеосюжеті як арештоване майно, що є речовим доказом в рамках кримінального провадження проти ОСОБА_2 та перебуває в управлінні АРМА.
Твердження позивача про належність згаданого у відеосюжеті будинку на праві власності йому, а не ОСОБА_1 (дружині колишньому міністру внутрішніх справ України Захарченку В.Ю.), не спростовує наведену у відеосюжеті інформацію про правовий статус майна.
Про те, що зазначений будинок, з надвірними спорудами та земельною ділянкою, на якій він розташований, перебуває під управлінням АРМА, було зазначено в оголошенні АРМА (розміщене за посиланням: https://arma.gov.ua/asset_management/view/ogolosheno-konkursniy-vidbir-upravitely). Також правовий статус цього майна підтверджено в листах: Офісу Генерального прокурора в листі від 22.04.2025 за вих. № 14/1-33041-14, Державного бюро розслідувань від 22.04.2025 вих. № 14057-25/10-5-5470/25 та АРМА від 18.04.2025 вих. № 3551/24-38-25/6.9.
Таким чином, підтверджені в суді першої інстанції обставини щодо правового статусу вказаного в сюжеті майна спростовують доводи позивача про недостовірність оприлюдненої інформації.
Згідно зі ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.
Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст. 201 ЦК України).
Відповідно до ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Таким чином, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (постанова ВС від 05.06.2022 № 910/13849/21).
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.
При цьому, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про телекомунікації", Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами.
Отже, інформація яка поширюються через мережу Інтернет, орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. Інтернет-видання (веб-сайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, а відтак є засобом масової інформації.
Засоби масової інформації відіграють істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вони не можуть переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, їх обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із їх обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на них покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються (рішення ЄСПЛ у справі "Газета "Україна-центр" проти України" від 15.07.2010).
ЄСПЛ також вказував, що Інтернет, як інформаційний і комунікаційний інструмент, дуже відрізняється від друкованих засобів масової інформації, особливо у тому, що стосується здатності зберігати та передавати інформацію. Електронна мережа, яка обслуговує мільярди користувачів у всьому світі, не є і потенційно не буде об`єктом такого ж регулювання та засобів контролю. Ризик завдання шкоди здійсненню та використанню прав людини і свобод, зокрема права на повагу до приватного життя, який становлять інформація з Інтернету та комунікація в ньому, є безумовно вищим, ніж ризик, який походить від преси (рішення у справі "Редакція газети "Правоє дело" та Штекель проти України" від 05.05.2011).
Місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку, що спір у цій справі серед іншого стосується конфлікту між свободою вираження поглядів та захистом честі й гідності осіб (дифамаційний спір), тому для його вирішення необхідно ретельно зважити заявлені у справі вимоги на основі критеріїв, закладених практикою ЄСПЛ.
У дифамаційному праві цивільно-правовий судовий захист зазначених нематеріальних благ можливий лише при умові одночасного захисту права на свободу слова і масової інформації. Тобто значення будь-якого дифамаційного спору - у досягненні балансу і вирішенні колізії між правом на захист честі, гідності та ділової репутації й спростування недостовірної інформації, з одного боку, і правом на свободу слова і масової інформації, з іншого (рішення ЄСПЛ "Українська Прес-група" проти України" від 29.03.2005).
Для того, щоб втручання держави в здійснення права на вільне висловлення думок вважалось би пропорційним переслідуваній ним меті захисту репутації інших осіб, необхідна наявність об`єктивного зв`язку між спірним твердженням та особою, яка звернулась в суд з позовом про дифамацію. Просто особистих домислів або суб`єктивного сприйняття тої чи іншої публікації в якості дифамаційної недостатньо для встановлення факту, що публікація напряму зачепила інтереси такої особи. В умовах конкретної справи повинно бути дещо таке, що змушує пересічного читача відчути, що спірне твердження в публікації напряму кидає тінь персонально на позивача, або що цей позивач став об`єктом критики (пункт 44 рішення ЄСПЛ "Дюльдін і Кислов проти Росії від 31.07.2007).
У справі "BLADET TROMSO AND STENSAAS v. NORWAY" ЄСПЛ дійшов висновку про те, що безсумнівний інтерес членів екіпажу у захисті своєї репутації не був достатнім, щоб переважати життєво важливі суспільні інтереси у забезпеченні інформованої публічної дискусії з питань місцевого та національного, а також міжнародного характеру. Тобто, аргументи, на які посилався відповідач, хоча й є доречними, однак недостатні, щоб показати, що втручання, на яке скаржилися заявники, було "необхідним у демократичному суспільстві". Незважаючи на межі розсуду національних органів влади, ЄСПЛ зауважив, що не було розумного співвідношення пропорційності між обмеженнями права заявників на свободу вираження поглядів та переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі "BLADET TROMSO AND STENSAAS v. NORWAY" від 20.05.1999).
Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб (ст. 68 Конституції України).
Здійснення свобод, зокрема, свободи дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів, передбачених статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Тобто, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Вирішуючи господарський спір, суд має в першу чергу виходити із закріплених у ч. 3 ст. 2 ГПК України основних засад (принципів) господарського судочинства (зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін).
Верховний Суд у постанові від 15.08.2023 у справі № 922/2993/21 зазначає, що згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
При цьому, відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі ст. 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Одночасно ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
На переконання суду, в спірному відео, як і в публікації, не містяться конкретні дані щодо оцінки будь-то дій позивача в контексті вчинення будь-яких кримінальних правопорушень, або ж пов`язаності позивача з колишнім Міністром внутрішніх справ України Захарченком В.Ю., як і взагалі не наводяться фактичні дані щодо позивача як такого, оскільки ні відео, ні публікація не містять згадки про Фонд "Адміністративне бюро ЛВВ".
Відповідачем в суді апеляційної інстанції належними та допустимими доказами не спростовано безпідставність позовних вимог, не доведено недостовірність поширеної відповідачами інформації, не доведено належними доказами аргументи позивача щодо порушення його права на захист ділової репутації. 
Решта викладених в апеляційній скарзі позивача аргументів не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони зводяться виключно до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, та не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.
За встановлених у цій справі обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.
Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фонду "Адміністративне бюро ЛВВ" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 у справі № 910/6985/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва 15.09.2025 у справі № 910/6985/25 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/6985/25 повернути до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя О.О. Хрипун 

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська