КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
Іменем України
Справа №133/4681/25

22.04.2026 м. Козятин
Козятинський міськрайонний суд Вінницької області у складі:
головуючої судді: Дем`янової Ж.М.,
за участі: секретаря судового засідання Бірюкової Т.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Козятинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту батьківства -,
встановив:
Стислий виклад позицій учасників справи.
До суду 03.02.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Козятинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту батьківства.
В обґрунтування поданого позову позивачем зазначено про те, що починаючи з січня 2015 року вона проживала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в його будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, тобто були сім`єю в розумінні ст. 3 СК України. ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 . 
В актовому записі про народження дитини - ОСОБА_6 відомості про батька внесено на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, тобто за прізвищем матері « ОСОБА_7 », а ім`я та по батькові батька дитини записано за вказівкою матері – « ОСОБА_8 », тобто як у ОСОБА_9 . 
Сімейне життя не склалося, тому позивач припинила спільне проживання восени 2019 року.
В липні 2024 року ОСОБА_4 був мобілізований до лав ЗСУ. Він продовжував спілкування з сином, а 28 жовтня 2024 року мати ОСОБА_3 , отримала повідомлення, що її син солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконуючи бойове завдання в складі підрозділу щодо проведення захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України зник безвісти 26.10.2024 року о 07:02 годині в адміністративних межах с-ща Білогорівка Сєвєродонецького району Луганської області.
ОСОБА_4 мав намір визнати своє батьківство стосовно нашого спільного сина ОСОБА_5 та оформити всі юридичні документи у передбаченому законом порядку, однак зробити цього не встиг, так як зник безвісти 26.10.2024 року при проходженні служби в ЗСУ, про що свідчить повідомлення про зникнення безвісти.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 284 від 06.02.2026 року було встановлено причину смерті ОСОБА_4 , на підставі якого Козятинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України було видане свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , в якому дата смерті вказана ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За життя ОСОБА_4 визнавав своє батьківство по відношенню до сина, приймав участь у його вихованні, піклувався про нього, забезпечував матеріальні та розумові потреби дитини.
З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, реалізації нею права на спадкування за законом після загибелі батька, призначенні їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника та отриманні пільг й соціальних гарантій, ОСОБА_1 просила суд встановити факт того, що загиблий ОСОБА_4 , є батьком малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та зобов`язати внести відповідні зміни до актового запису дитини.
Відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги визнали в поовному обсязі.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
До суду 12.12.2025 надійшла вищезазначена позовна заява.
Ухвалою суду від 04.02.2026 відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
До суду 11.03.2026 надійшла заява від представника позивача, адвоката Юрченко І.О., про зміну підстав позову.
Ухвалою суду 25.03.2026 підготовче провадження закрито. Справу призначено до судового розгляду.
До суду 21.04.2026 надійшла заява від представника Козятинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області щодо розгляду справи без їх участі.
До суду 22.04.2026 надійшла заява від представника позивача, адвоката Юрченко І.О., про щодо розгляду справи без їх участі.
До суду 10.03.2026 від відповідача ОСОБА_10 надійшла заява про визнання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи без її участі.
До суду 22.04.2026 від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи без його участі.
Інші заяви та клопотання від учасників справи, у тому числі про витребування доказів, до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Судом встановлено, що на підставі долученої переписки у месенджері Viber, квитанцій про перерахування коштів, спільних фотознімків, ОСОБА_1 проживала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 .
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану 26.04.2016 року, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 . Матір`ю дитини є ОСОБА_1 , батьком записаний ОСОБА_11 .
В актовому записі про народження дитини — ОСОБА_6 — відомості про батька внесено відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто за прізвищем матері — « ОСОБА_7 », а ім`я та по батькові батька дитини зазначено за вказівкою матері — « ОСОБА_8 », що відповідає даним ОСОБА_4 .
У липні 2024 року ОСОБА_4 був мобілізований до лав Збройних Сил України.
28 жовтня 2024 року мати ОСОБА_3 — отримала повідомлення про те, що її син, солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час виконання бойового завдання у складі підрозділу із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, зник безвісти 26.10.2024 року о 07:02 годині в адміністративних межах селища Білогорівка Сєвєродонецького району Луганської області.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 284 від 06.02.2026 року встановлено причину смерті ОСОБА_4 . На підставі цього Козятинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану було видано свідоцтво про смерть, у якому датою смерті зазначено ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За життя ОСОБА_4 визнавав своє батьківство щодо сина, брав участь у його вихованні, піклувався про нього, забезпечував його матеріальні та інші потреби.
На підтвердження кровної спорідненості між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та загиблим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , позивачем надано висновок про біологічну спорідненість № HID25-001960/GF1C1 від 09.05.2025 року, складений медичним центром «Меділабс», згідно з яким донор зразка « ОСОБА_2 » може бути біологічним дідом донора зразка « ОСОБА_6 ».
Отже, зміст спірних правовідносин між позивачем і відповідачами полягає у сімейно-правових відносинах, пов`язаних із встановленням факту батьківства.

Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Розглянувши позовну заяву, взявши до уваги аргументи сторін, дослідивши наявні письмові докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності, як кожного доказу окремо, та і у сукупності та взаємозв`язку, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно з статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Відповідно до ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.
Згідно зі статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.
Стаття 130 СК України, регламентує, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. 
Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій ст.128 цього Кодексу (матірю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, як досягла повноліття. Таким чином, заява може бути подана певним колом осіб, зазвичай встановлення факту батьківства проводитися в порядку окремого провадження, а не позовного, проте, якщо встановлення факту батьківства зачіпає інтереси спадкоємців померлого, справа має бути розглянута в порядку позовного провадження.
Пленум Верховного Суду України абз. 3 п.15 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім`ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.
В третьому абзаці п.13 вказаної постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що: «щодо предмету доказування у даній категорії справи, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.
Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи».
На підтвердження кровної спорідненості свого сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та загиблим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , позивачем надано висновок про біологічну спорідненість № HID25-001960/GF1C1 від 09.05.2025 року проведеного медичним центром “Меділабс» слідує, що донор зразка « ОСОБА_2 » може бути біологічним дідусем донора зразка « ОСОБА_6 ».
Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
За статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
У постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 колегія суддів наголосила, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Європейський суд з прав людини у справі «Калачова проти російської федерації», № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок щодо застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.
Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.
Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15 (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами.
Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання особою батьківства.
Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин. Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20).
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 243/3426/17 (провадження № 61-5119св21) зроблено висновок, що під спільним утриманням дитини необхідно розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-416Зсв18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Конвенцією про права дитини передбачено, що дитина має право на ім`я і набуття громадянства, а також право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
У справі «Йевремович проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпід час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Таким чином, при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.
Встановлення факту батьківства має на меті забезпечення найкращих інтересів дитини, малолітнього ОСОБА_6 , а саме реалізацією ним права на спадкуванням за законом після загибелі батька, призначення пенсій у зв`язку з втратою годувальника та отриманню пільг й соціальних гарантій.
Встановивши, що на момент народження ОСОБА_6 його батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, відомості про батька зазначені відповідно до статті 135 СК України за вказівкою матері, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд зробив висновок про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та обґрунтовано наявні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо встановлення батьківства та похідної вимоги про внесення відповідних змін до актового запису щодо народження дитини.
Оцінюючи зібрані у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про доведеність факту батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до статті 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат позивачем не здійснювалось. 
Керуючись ст.ст. 128, 134 Сімейного кодексу України, ст. ст. 2, 7, 10-13, 18, 43, 44, 49, 76-83, 133, 141, 174, 175, 179, 187, 206, 258, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Козятинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту батьківства – задовольнити.
Встановити факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Зобов`язати уповноважений орган реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису № 91 про народження дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , вчинений 26.04.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Козятинського міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, де у відомості про батьківство вказати батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянин України, українець, уродженець міста Козятин Вінницька область Україна».
Змінити прізвище дитини з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_9 », інші записи залишити без змін.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Сторони у справі:
Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , Паспорт НОМЕР_2 , виданий 25.01.2006 року Любарським РВ УМВС України в Житомирській обл. РНОКПП НОМЕР_3 
Відповідачі: 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , Паспорт НОМЕР_4 , виданий 20.10.1997 року Козятинським РВ УМВС України в Вінницькій обл. РНОКПП НОМЕР_5 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , Паспорт НОМЕР_6 , виданий 20.10.1997 року Козятинським РВ УМВС України у Вінницькій обл. РНОКПП НОМЕР_7 
Третя особа: Козятинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що знаходиться за адресою: 22100, м. Козятин, вул. П. Орлика, 5, Код ЄДРПОУ: 21725764 

Суддя Жанна ДЕМ`ЯНОВА