ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 року м.Дніпро Справа № 908/3060/24
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД”
на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2025 (суддя Ярешко О.В.)

у справі № 908/3060/24 
за позовом Запорізької міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД”
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Комунальне підприємство “ГРАДПРОЕКТ” 
про витребування майна з незаконного володіння 

ВСТАНОВИВ:
22.11.2024 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (вих. № 02/03.3-20/02988 від 30.10.2024) Запорізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” про витребування з незаконного володіння недобудованого нежитлового приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, за реєстраційним номером об`єкту нерухомості 2094091323101. 
Рішенням господарського суду Запорізької області від 20.03.2025 у справі №908/3060/24 позовні вимоги задоволено повністю. Витребувано з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” на користь Запорізької міської ради недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, м. Запоріжжя, за реєстраційним номером об`єкту нерухомості 2094091323101. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” на користь Запорізької міської ради 4188 (чотири тисячі сто вісімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.
Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2025 по справі № 908/3060/24 та ухвалити нове рішення про відмову повністю у задоволенні позову.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- у суду першої інстанції не виникає питання щодо належного відповідача. Суд виходить з того, що оскільки ТОВ «ТУРХАРД», згідно до державної реєстрації, є власником спірного майна, то позовні вимоги повинні подаватися саме до ТОВ «ТУРХАРД». Хоча ТОВ «ТУРХАРД» не вчиняв жодних дій щодо позбавлення Запорізької міської ради її майна. Суд не залучав до справи Турецького К.В., в той час, як на думку господарського суду Запорізької області, саме Турецький К.В. незаконно заволодів спірним майном шляхом реєстрації за собою права власності на нього;
- твердження суду про те, що ОСОБА_1 незаконно зареєстрував за собою право власності на належний позивачу об`єкт є необґрунтованим, оскільки державну реєстрацію права власності на майно здійснює відповідний державний орган та уповноважені ним особи у встановленому законом порядку, а не фізична особа, що володіє чи думає, що володіє певним майном;
- суд першої інстанції, спираючись лише на проведену перевірку Міністерства юстиції України, а не на судове рішення чи рішення Міністерства юстиції України про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.06.2020 № 52530528, встановлює незаконність проведення держреєстрації спірного майна за позовом Запорізької міської ради та витребує у ТОВ «ТУРХАРД» недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення літ. «А», що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого Жовтня, буд. 1, оскільки спірне майно є власністю Запорізької міської ради, не звертаючи увагу на те, що згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ТОВ «ТУРХАРД» (ідентифікаційний код юридичної особи – 43650286) є власником вищевказаного майна;
- Господарський суд Запорізької області проігнорував доводи відповідача щодо законності володіння недобудованим нежитловим приміщенням громадського призначення літ. «А», що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого Жовтня, буд. 1;
- Господарський суд Запорізької області, підтримуючи доводи позивача, що посилається на судову практику Верховного Суду, стверджує, що у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов, метою якого є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Однак, ТОВ «ТУРХАРД», як вже зазначалося вище, не здійснював жодних дій, якими б позбавляв позивача його майна. Яким чином та як ОСОБА_1 придбав недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення літ. А, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого Жовтня, буд. 1, відповідачу невідомо. На теперішній час ОСОБА_1 не є учасником ТОВ «ТУРХАРД» та будь-якого зв`язку відповідача з ним не має.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
03.06.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
06.06.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача (апелянта) надійшла відповідь на відзив, в якій він заперечив проти аргументів позивача та наголосив про необхідність скасування оскаржуваного рішення з означених у скарзі підстав.
02.12.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача (апелянта) надійшла заява, в якій він підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, наполягав на наявності підстав для її задоволення. 
В судовому засіданні 11.02.2025 брали участь представники відповідача (апелянта) та позивача. Третя особа, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, уповноваженого представника не направила, про причини відсутності суд не проінформувала.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя, навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Таким чином, сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з огляду на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, зважаючи на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника третьої особи.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Представник відповідача (апелянта) в судовому засіданні 11.02.2026 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити: рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове – про відмову в позові.
Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, в тому числі з підстав, викладених у відзиві, наполягав на необхідності залишення оскаржуваного рішення без змін.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх сторін, їх представників, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Рішенням Виконавчого комітету ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ народних депутатів від 30.03.1995 № 116/2 надано в тимчасове користування на умовах оренди строком на 3 роки Запорізькому обласному центру зайнятості населення земельну ділянку площею 0,25 га в районі перехрещення Хортицького шосе і вул. 14 Жовтня на період проєктування і будівництва будинку Хортицького районного центру зайнятості населення; затверджено межі земельної ділянки згідно з планом, що додається.
Рішенням ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 26.12.2001 № 25 порушено питання перед Міністерством праці та соціальної політики України про передачу до комунальної власності м. Запоріжжя об`єкту незавершеного будівництва Хортицького районного центру зайнятості по вул. 14 Жовтня.
Наказом Державного центру зайнятості від 05.12.2002 № 97 наказано Запорізькому обласному центру зайнятості передати об`єкт незавершеного будівництва будинку Хортицького районного центру зайнятості у комунальну власність м. Запоріжжя. Об`єкт незавершеного будівництва Хортицького районного центру зайнятості зняти з балансу.
ПП «ДНІПРОТЕХ і Ко», за замовленням Запорізького міського центру зайнятості, виконано звіт про оцінку об`єкта: незавершеної будівництвом будівлі за адресою: м. Запоріжжя, вул. 14 Жовтня. Згідно звіту, вартість об`єкта оцінки станом на 01.06.2004 склала 201761 грн. без ПДВ.
Згідно акту прийому-передачі від 10.08.2004, на підставі рішення сесії ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 26.12.2001 № 25, наказу Державного центру зайнятості від 05.12.2002 № 97, Запорізький міський центр зайнятості передав ЗАПОРІЗЬКІЙ МІСЬКІЙ РАДІ, а РАДА прийняла до комунальної власності міста незавершене будівництво Хортицького районного центру зайнятості по вул. 14 Жовтня вартістю 201761 грн. без ПДВ станом на 01.06.2004.
Управління комунальної власності ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ звернулося до Управління у справах приватизації міської ради з листом від 27.12.2004 № 1438 щодо здійснення відчуження незавершеного будівництва по вул. Чотирнадцятого жовтня шляхом продажу на аукціоні.
На вказаний лист Управлінням у справах приватизації ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ запропоновано надати документи стосовно зазначеного об`єкта.
Листом від 26.08.2005 № 1224 Управлінням комунальної власності ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ було надіслано Управлінню у справах приватизації певні документи щодо майна.
Згідно протоколу № 127 від 16.03.2005 Постійної комісії ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, включено в перелік об`єктів, що підлягають приватизації на аукціоні, незавершену будівництвом будівлю по вул. Чотирнадцятого жовтня.
Відповідно до матеріалів справи, до переліку об`єктів, що підлягають приватизації включена незавершена будівництвом будівля на вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 (рішення міської ради від 20.04.2005 № 8 (в редакції п. 2 рішення міської ради від 06.12.2006 № 40).
Згідно акту від 22.03.2006 прийому-передачі функцій з управління об`єктом права комунальної власності, що підлягає приватизації, Управління комунальної власності ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ передано, а Управлінням у справах приватизації ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ прийнято функції з управління об`єктом права комунальної власності ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, а саме: незавершена будівництвом будівля по вул. Чотирнадцятого жовтня.
Розпорядженням голови Хортицької районної адміністрації від 23.05.2006 № 965р присвоєно недобудованій будівлі по вул. Чотирнадцятого жовтня поштову адресу: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого жовтня, № 1.
Управління у справах приватизації ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ звернулося до Управління комунальної власності ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ з листом від 25.06.2006 № 1916/01-12 щодо термінового здійснення заходів по оформленню права власності територіальної громади м. Запоріжжя на об`єкт нерухомості – об`єкт незавершеного будівництва будівлі (літ. А) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1. Зазначено, що вказаний об`єкт нерухомості відповідно до рішення сесії ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 20.04.2005 № 8 підлягає приватизації шляхом його продажу на аукціоні.
Рішенням Виконавчого комітету ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 27.07.2006 № 287/22 оформлено право комунальної власності на об`єкт нерухомості – недобудоване приміщення літ. А по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1.
Управління комунальної власності ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ та Управління у справах приватизації ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ зверталися до ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» з листами від 03.08.2006 № 1215 та від 17.08.2006 № 2462/01-12 про надання органу приватизації свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості: недобудовану будівлю літ. А по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1.
Рішенням реєстратора ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 29.08.2006 зазначено про неможливість проведення підготовки документів для видачі свідоцтва про право власності та неможливість зареєструвати право власності на незавершену будівництвом будівлю літ. А за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 на підставі рішення Виконавчого комітету ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 27.07.2006 № 287/22 у зв`язку з відсутністю акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію.
31.01.2007 техніком ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» було складено акт обстеження об`єкта нерухомості, який знаходиться в м. Запоріжжі по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1. Встановлено, що об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці площею 2500 кв.м та складається з: недобудованого районного центру зайнятості літ. А, відсоток готовності складає 17%.
Рішенням ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 18.02.2011 № 40 внесено зміни до рішення ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 20.04.2005 № 8 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Запоріжжя, що підлягають приватизації» (в редакції пункту 2 рішення міської ради від 06.12.2006 № 40): пункт 9 додатка до рішення виключити (об`єкт незавершеного будівництва по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1).
Рішенням Виконавчого комітету ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 27.05.2019 № 203/19 «Про передачу об`єктів права комунальної власності в господарське відання Комунальному підприємству «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» у господарське відання КП «ВРЕЖО № 7» передано об`єкти права комунальної власності, а саме: недобудований районний центр зайнятості (літ. А) площею 598,6 кв.м по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1.
Вказаний об`єкт був прийнятий КП «ВРЕЖО № 7» у господарське відання згідно акту прийому-передачі від 02.07.2019.
ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» був виготовлений зведений акт вартості будівель та споруд недобудованого районного центру зайнятості (літ. А) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, м. Запоріжжя, де визначено площу 598,6 кв.м.
Згідно листа Управління у Запорізькому районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 06.09.2021 № 8-17-0.18.1-220/97-21, за даними Державного реєстру земель м. Запоріжжя права на земельну ділянку по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, м. Запоріжжя не зареєстровані, правовстановлюючі документи та кадастровий номер відсутні.
У листі Департаменту архітектури та містобудування від 10.04.2023 № 03-08/0910 на звернення КП «ВРЕЖО № 7» про надання дозволу на передачу в оренду земельної ділянки по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 зазначено, що згідно бази даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єкт нерухомості - недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 знаходиться у власності ТОВ “ТУРХАРД”.
У листі Департаменту архітектури та містобудування від 10.07.2023 № 05-13/2622 зазначено про відсутність в архівних документах інформації щодо присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого жовтня, 1; за період: 01.07.2019 – 06.07.2023 заяви щодо присвоєння зазначеної адреси об`єкту нерухомого майна до Департаменту не надходило, відповідна адреса Департаментом не присвоювалась.
Рішенням ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 05.10.2023 № 9 припинено КП «ВРЕЖО № 7» шляхом його реорганізації, а саме: приєднання до Комунального підприємства «ГРАДПРОЕКТ».
На підставі цього рішення, КП «ВРЕЖО № 7» передано з господарського відання, а КП «ГРАДПРОЕКТ» прийнято в господарське відання об`єкти нерухомого майна права комунальної власності згідно акту приймання-передачі № 13 від 30.04.2024 загальною кількістю одиниць – 1 шт., загальною первісною вартістю 279200,00 грн., зносом 0,00 грн., залишковою вартістю 279200,00 грн., що підтверджується авізо № 13/30/04-2024 від 30.04.2024.
Згідно акту приймання-передачі № 13 від 30.04.2024 об`єктів нерухомого майна права комунальної власності Хортицького району м. Запоріжжя, які передано з господарського відання КП «ВРЕЖО № 7» у господарське відання КП «ГРАДПРОЕКТ» згідно рішення Виконавчого комітету ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 05.10.2023 № 9, недобудований районний центр зайнятості (літ. А) площею 598,6 кв.м по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, м. Запоріжжя, передано в господарське відання КП «ГРАДПРОЕКТ».
При цьому як встановлено судом, 29.05.2020 ТОВ «Центральне БТІ» було виготовлено технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 (недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення загальною площею 4900 кв.м), замовник технічної інвентаризації ОСОБА_1 .
Відповідно акту про визначення поштової адреси (вих. № 29/05 від 29.05.2020), складеного ТОВ «Центральне БТІ», станом на 29.05.2020 недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення літ. “А” розташовано на перехресті вул. Чотирнадцятого жовтня та бул. Будівельників та має поштову адресу: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, що підтверджується наданим технічним паспортом.
05.06.2020 за № 52530528 державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області Зінченком Ю.О., за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 02.06.2020 за реєстраційним номером 39804624 від ОСОБА_1 , прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого проведено державну реєстрацію приватної форми власності на недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення, що розташоване: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого жовтня, буд. 1, кадастровий номер земельної ділянки 2321884700:05:002:0035, за суб`єктом ОСОБА_1 . 
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.06.2020, державним реєстратором Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області Зінченком Ю.О. 02.06.2020, на підставі вказаного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 52530528 від 05.06.2020, проведено державну реєстрацію приватного права власності за ОСОБА_1 на недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення Літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації права власності визначено: технічний паспорт, виданий 29.05.2020 ТОВ «Центральне БТІ»; акт про визначення поштової адреси, виданий 29.05.2020 ТОВ «Центральне БТІ». Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52530528 від 05.06.2020, Зінченко Ю.О., Виконавчий комітет Гуляйпільської міської ради Запорізької області.
Як слідує з матеріалів справи, вказана земельна ділянка кадастровий номер 2321884700:05:002:0035, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.03.2020 № НВ-2307340572020 належить на праві комунальної власності Гуляйпільській міській територіальній громаді Запорізької області.
На підставі рішення Гуляйпільської міської ради від 26.02.2020 № 48 земельну ділянку площею 0,9000 га ріллі, кадастровий номер 2321884700:05:002:0035, надано у власність гр. ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства.
05.06.2020 ОСОБА_1 прийнято Рішення № 1 одноособового учасника (засновника) ТОВ “ТУРХАРД”, згідно якого створено ТОВ “ТУРХАРД”; сформовано за рахунок вкладу засновника ОСОБА_1 статутний капітал Товариства в розмірі 300000,00 грн., де розмір частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ “ТУРХАРД” встановлено 100% статутного капіталу Товариства; вклад вноситься майном, а саме: недобудованим нежитловим приміщенням громадського призначення літ. “А”, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого жовтня, буд. 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2094091323101.
05.06.2020 проведено державну реєстрацію юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД”, код ЄДРПОУ 43650286.
Згідно акту оцінки та прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, які вносяться до статутного капіталу ТОВ “ТУРХАРД” (код ЄДРПОУ 43650286) від 10.06.2020, посвідченого 11.06.2021 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим № 421, ОСОБА_1 передано до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” наступні матеріальні цінності: недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення літ. “А”, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого жовтня, буд. 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2094091323101. Вказане майно оцінено в 300000,00 грн. Зазначено, що вищезазначене нерухоме майно передається та стає власністю ТОВ “ТУРХАРД” на підставі рішення № 1 від 05.06.2020.
Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, 11.06.2020 за ТОВ “ТУРХАРД” зареєстровано право власності на недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 2094091323101. 
Підставою внесення запису зазначено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.05.2020 № 52650762 ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Гуляйпільської міської ради Запорізької області. Реєстрацію проведено на підставі технічного паспорту, виданого 29.05.2020 ТОВ «Центральне БТІ», акту оцінки та прийому-передачі ТМЦ до статутного капіталу від 10.06.2020 № 421. 
Згідно акту від 06.09.2024 за результатами проведення Міністерством юстиції України камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області Зінченка Ю.О., державним реєстратором Зінченком Ю.О. за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію права власності від 02.06.2020, поданої ОСОБА_1 , порушено вимоги ст.ст. 3, 10, 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки проведено державну реєстрацію без подання: документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом; документа, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт. 
Наказом Міністерства юстиції України від 09.09.2024 тимчасово блоковано державному реєстратору Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області Зінченку Ю.О. доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці.
28.01.2025 фахівцями Департаменту управління активами ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ складено акт візуального обстеження комунального майна - недобудованого нежитлового приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, згідно якого на дату обстеження об`єкта комунального майна встановлено, що територія недобудованого нежитлового приміщення громадського призначення (літ. “А”) засмічена листям, сміттям та зарослями дерев; зроблена фотофіксація об`єкта.
Реєстрація права власності на недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 за відповідачем стало підставою для звернення ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ з позовом до господарського суду.
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та витребування з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” на користь ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ недобудованого нежитлового приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, м. Запоріжжя, за реєстраційним номером об`єкту нерухомості 2094091323101.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
22.11.2024 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (вих. № 02/03.3-20/02988 від 30.10.2024) ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ до Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” про витребування з незаконного володіння недобудованого нежитлового приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, за реєстраційним номером об`єкту нерухомості 2094091323101. 
Позов обґрунтовано переданням спірної недобудови в господарське відання КП “ВРЕЖО № 7”, згодом у господарське відання КП “ГРАДПРОЕКТ” та подальшим незаконним набуттям на неї права власності відповідачем. 
19.02.2025 від відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив, в якому у задоволенні позову просив відмовити. Посилався на те, що 05.06.2020 ОСОБА_1 прийнято рішення № 1 про створення ТОВ “ТУРХАРД” та формування статутного капіталу Товариства за рахунок вкладу засновника в розмірі 300000,00 грн., що вноситься майном: недобудованим нежитловим приміщенням громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1, м. Запоріжжя, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 2094091323101. 05.06.2020 проведено державну реєстрацію ТОВ “ТУРХАРД”. 10.06.2020 за актом оцінки та прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, які вносяться до статутного капіталу ТОВ “ТУРХАРД”, ОСОБА_1 передано до статутного капіталу Товариства вказане нежитлове приміщення. 15.06.2020 за відповідачем зареєстровано право власності на майно, яке на сьогоднішній день входить до його статутного капіталу. Посилання позивача на те, що відповідачем безпідставно проведено реєстрацію права власності на майно є необґрунтованим. Відповідачем не було здійснено жодних дій, якими б було позбавлено позивача його майна. Яким чином та як ОСОБА_1 придбав недобудоване нежитлове приміщення відповідачу невідомо. На теперішній час ОСОБА_1 не є учасником ТОВ “ТУРХАРД”, зв`язку з ним не має. 
Відповідно ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
На рівні національної правової системи відповідне положення кореспондується з приписами ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, відповідно до яких кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. 
За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 27.07.2006 № 287/22 було оформлено право комунальної власності на об`єкт нерухомості – недобудоване приміщення літ. А по АДРЕСА_1 .
Разом з тим, у подальшому, 02.06.2020 державним реєстратором Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області Зінченком Ю.О., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 52530528 від 05.06.2020, було проведено державну реєстрацію приватного права власності за ОСОБА_1 на недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення Літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 .
Після реєстрації права власності на спірний об`єкт, ОСОБА_1 згідно акту оцінки та прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, які вносяться до статутного капіталу ТОВ “ТУРХАРД” від 10.06.2020, посвідченого нотаріально 11.06.2021, передав до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення літ. “А”, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого жовтня, буд. 1.
11.06.2020 за ТОВ “ТУРХАРД” було зареєстровано право власності на вказане недобудоване нежитлове приміщення.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). За приписами ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Згідно із ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Однією з засад державної реєстрації прав є те, що внесення відомостей до Державного реєстру прав відбувається виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (п. 4 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону).
Відповідно ч. 3 ст. 10 цього Закону, державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19). 
Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності) (пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). 
Згідно з відомостями Державного реєстру прав, ОСОБА_1 до заяви про реєстрацію прав на спірний об`єкт було додано: акт про визначення поштової адреси від 29.05.2020 № 29/05, виданий ТОВ «ЦЕНТРАЛЬНЕ БТІ», технічний паспорт, виготовлений станом на 29.05.2020 ТОВ «ЦЕНТРАЛЬНЕ БТІ». 
На підставі вказаних документів державним реєстратором було прийнято рішення, індексний номер: 52530528 від 05.06.2020, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Відповідно ст. 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на 02.06.2020), для державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва подаються такі документи: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом (у разі відсутності у Державному реєстрі прав зареєстрованого відповідного речового права на земельну ділянку); 2) документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт (крім випадків, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів); 3) документ, що містить опис об`єкта незавершеного будівництва за результатами технічної інвентаризації такого об`єкта. Для державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, що підлягає приватизації, подаються такі документи: 1) копія наказу Фонду державного майна України про включення об`єкта незавершеного будівництва до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації; 2) копія наказу державного органу приватизації про прийняття рішення про приватизацію такого об`єкта; 3) документ, що містить опис об`єкта незавершеного будівництва за результатами технічної інвентаризації такого об`єкта. Державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва, набутого на підставі договору, здійснюється на підставі такого договору.
Як було встановлено Міністерством юстиції України за результатами проведеної камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області Зінченка Ю.О., державним реєстратором Зінченком Ю.О. за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію права власності від 02.06.2020, поданої ОСОБА_1 , порушено вимоги ст.ст. 3, 10, 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки проведено державну реєстрацію без подання: документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом; документа, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт. 
Відтак, незаконно зареєструвавши за собою право власності на належний позивачу об`єкт, ОСОБА_1 передав його у власність відповідача.
Судом не встановлено законності та правомірності набуття права власності ОСОБА_1 на недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення (літ. “А”) по АДРЕСА_1 та, відповідно, ТОВ “ТУРХАРД”. При цьому акт оцінки та прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, які вносяться до статутного капіталу ТОВ “ТУРХАРД” від 10.06.2020, посвідчений нотаріально 11.06.2021, таких висновків суду не спростовує. 
Відповідно матеріалів справи будівництво об`єкту по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 здійснювалося центром зайнятості, наказом Державного центру зайнятості від 05.12.2002 № 97 наказано Запорізькому обласному центру зайнятості передати об`єкт незавершеного будівництва будинку Хортицького районного центру зайнятості у комунальну власність м. Запоріжжя.
Доказів того, що відповідачем було здійснено будь-яку добудову, перепланування тощо об`єкту по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 матеріали справи не містять та відповідачем не надано.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. 
Матеріали справи не містять доказів того, що власник спірного об`єкту – ЗАПОРІЗЬКА МІСЬКА РАДА в законний спосіб відчужила на користь ОСОБА_1 та/чи ТОВ “ТУРХАРД” недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 у м. Запоріжжі за реєстраційним номером об`єкту нерухомості 2094091323101. 
Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.
Відповідно ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений за законом, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового Земельного кодексу України. Водночас відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку.
Відтак, земельна ділянка за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чотирнадцятого жовтня 1, на якій розташований спірний об`єкт, належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Запоріжжя в особі ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ.
Доказів укладення договору оренди щодо цієї земельної ділянки ані ОСОБА_1 , ані відповідачем матеріали справи не містять. 
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
За приписами ч.ч. 1-3 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 04.12.2018 у справі №910/18560/16, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20) звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
У даному випадку, зареєструвавши за собою право власності на недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 у м. Запоріжжі, відповідач позбавив позивача як здійснення останнім права вільного володіння, користування та розпорядження належним йому об`єктом (нежитловим приміщенням), так і істотно обмежив права власника землі, й таке обмеження по факту є безстроковим. За таких умов власник землі не може фактично та безперешкодно використовувати земельну ділянку, розпоряджатися нею.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (пункт 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини 1-3 ст. 388 ЦК України).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
При цьому у п. 39 зазначеної постанови зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц частково відступила від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. 
Враховуючи встановлені судом обставини, а саме, що:
1) ЗАПОРІЗЬКА МІСЬКА РАДА є власником спірного майна та втратила можливість володіння ним; 
2) Спірне майно вибуло з володіння ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ не з його волі; 
3) ОСОБА_1 незаконно заволодів спірним майном шляхом реєстрації за собою права власності на нього; 
4) ОСОБА_1 передав майно ТОВ “ТУРХАРД” шляхом внесення його як частки в статутний капітал Товариства,
суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позов, а саме: Витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” на користь ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення (літ. “А”) по АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером об`єкту нерухомості 2094091323101.
Щодо доводів апеляційної скарги судом враховується, що рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.07.2006 № 287/22 було оформлено право комунальної власності на об`єкт нерухомості – недобудоване приміщення літ. А по АДРЕСА_1 . 
Разом з тим, у подальшому, 02.06.2020 державним реєстратором Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області Зінченком Ю.О., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 52530528 від 05.06.2020, було проведено державну реєстрацію приватного права власності за ОСОБА_1 на недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення Літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 . 
Після реєстрації права власності на спірний об`єкт, ОСОБА_1 згідно акту оцінки та прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, які вносяться до статутного капіталу ТОВ “ТУРХАРД” від 10.06.2020, посвідченого нотаріально 11.06.2021, передав до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення літ. “А”, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
11.06.2020 за ТОВ “ТУРХАРД” було зареєстровано право власності на вказане недобудоване нежитлове приміщення.
Таким чином, право власності на спірне майно було правомірно набуте позивачем, який є його законним власником.
На підставі маніпуляцій з реєстраційними діями, право власності на недобудоване нежитлове приміщення громадського призначення (літ. “А”) по АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_1 , який в подальшому здійснив його відчуження шляхом внесення його до статутного фонду ТОВ “ТУРХАРД”.
Таким чином, спірне майно наразі не знаходиться у відповідача, що підтверджується реєстраційним підтвердженням володіння. 
Згідно ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом (правові висновки Верховного Суду у постановах від 08.05.2018 у справі № 922/1249/17, від 23.04.2019 у справі № 911/1602/18 (п. 7.9). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зазначено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
В свою чергу Верховним Судом у постанові від 28.10.2020 у справі № 761/23904/19 викладено позицію, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Належними сторонами у судовому процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. Належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, належними сторонами будуть ті особи, які є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку.
Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Таким чином, визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); постанови Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (п. 49), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (п. 50), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (п. 31.4), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (п. 38), від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц (п. 31), від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц (п. 63), від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17).
З огляду на наявність недобудованого нежитлового приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 у м. Запоріжжі у фактичному володінні відповідача, вимога про витребування майна до останнього пред`явлена правомірно, адже саме ТОВ “ТУРХАРД” є особою, котра повинна відповідати за позовом (за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги).
Щодо належності обраного способу захисту порушених прав, суд виходить з наступного.
За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Тобто способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. 
Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19. 
Варто наголосити, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22.06.2021 у справі №334/3161/17 (пункт 55)). Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01.10.2019 у справі №910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
Тож задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру спірних правовідносин і призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц).
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 26.07.2023 у справі № 906/986/21, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Позивач із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункти 71, 76), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункти 55-57), від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 (пункти 120-121, 123-124), від 16.09.2021 у справі №910/2861/18 (пункти 101, 103), від 05.10.2021 у справі № 910/18647/19 (пункти 9.32-9.33, 9.38), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (пункти 86-87), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153-154, 167-168), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19 (пункт 9.47)), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18, від 08.11.2023 у справі № 206/4841/20).
У даному випадку судом враховується, що за обставини справи: законним, проте наразі "неволодіючим", власником недобудованого нежитлового приміщення громадського призначення (літ. “А”) по вул. Чотирнадцятого жовтня, 1 у м. Запоріжжі є територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, яка уповноважена виконувати функції власника щодо нього; вказане майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом на підставі реєстраційних дій, проведених державним реєстратором Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області Зінченко Ю.О. за зверненням ОСОБА_1 з порушенням вимог ст.ст. 3, 10, 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки проведено державну реєстрацію без подання: документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом; документа, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт.
В подальшому це майно було відчужено ОСОБА_1 , який не мав права його відчужувати, на користь відповідача на підставі акту оцінки та прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, які вносяться до статутного капіталу ТОВ “ТУРХАРД” від 10.06.2020, посвідченого нотаріально 11.06.2021, що виключає можливість правомірного його набуття останнім.
Реєстрація права власності на спірне майна як за ОСОБА_1 , так і за ТОВ “ТУРХАРД” не може легітимізувати факт неправомірного набуття майнових прав на нього, оскільки за обставинами цієї справи, власник спірного об`єкту – Запорізька міська рада не здійснювало відчуження недобудованого нежитлового приміщення громадського призначення (літ. “А”) по АДРЕСА_1 за реєстраційним номером об`єкту нерухомості 2094091323101, в законний спосіб на користь ОСОБА_1 або ТОВ “Турхард”, і докази, які б спростовували ці висновки, в матеріалах справи не містяться.
Тут доцільно зауважити, що у постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (п. 5.17 постанови від 04.09.2018 у справі № 915/127/18). Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача.
Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 23.11.2021 №359/3373/16-ц, від 29.11.2023 у справі № 513/879/19).
В свою чергу, скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (постанова Верховного Суду від 14.02.2023 у справі № 907/726/20).
Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 114-116, 142-144), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (пункт 67), від 12.02.2020 у справі № П/811/1640/17 (пункт 42), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 146), від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 37), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18.01.2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 94)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 ЦК України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212 1215 ЦК України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16).
Виходячи з усього вище викладеного, правильним (належним та ефективним) способом захисту порушеного права позивача є подання віндикаційного позову, адже задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння відповідача на користь позивача забезпечить захист та відновлення його порушеного права і буде підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за позивачем права власності на нього.
Крім того, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 20.07.2022 у справі №923/196/20). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).
Саме при вирішенні питання про витребування майна, здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця, зокрема, за наявності зв`язків із ліквідатором продавця (їхню спільну участь в діяльності інших юридичних осіб). Зазначене має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №914/2618/16). 
Натомість вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 61), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.66), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18).
Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у всіх випадках відповідно до приписів статті 387 ЦК України. 
Колегія суддів також враховує, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц була висловлена така правова позиція.
Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. 
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. 
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Водночас висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування ст. 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.
У даному випадку спірне майно відчужено з власності позивача поза його волею, не у встановлений законом спосіб, в результаті протиправних дій ОСОБА_1 .
Відповідач за всіма обставинами справи не міг не знати про порушення порядку вибуття спірного майна з володіння Запорізької міської ради та його набуття всупереч закону ОСОБА_1 , який був учасником ТОВ «ТУРХАРД» та приймав участь в діяльності цієї юридичної особи.
Звідси відсутні підстави стверджувати про законність набуття та володіння ТОВ «ТУРХАРД» недобудованим нежитловим приміщенням громадського призначення літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
При цьому з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.
Щодо тверджень апелянта про незалучення до справи ОСОБА_1 , слід зазначити, що спір ініційовано саме Запорізькою міською радою до ТОВ «ТУРХАРД», предметом спору є витребування майна із чужого незаконного володіння відповідача, позивач самостійно розпоряджається своїми процесуальним правами, в тому числі щодо визначення предмету та підстав позову, натомість суд розглядає справу саме в межах заявлених вимог та їх обґрунтування. Вимог до ОСОБА_1 , заявлено не було, а судом не вирішувався спір щодо прав та обов`язків ОСОБА_1 . При цьому останній вправі самостійно захищати свої права у випадку їх порушення, в тому числі шляхом оскарження судового рішення з підстав, визначених ст. 254 ГПК України, як особа, про чиї права, інтереси та (або) обов`язки суд вирішив питання в судовому акті, навівши відповідне обґрунтування власного інтересу.
Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, з огляду на положення ст.ст. 74-80, 86 ГПК України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і обставини, надав їм належну правову оцінку.
Порушень або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не виявлено.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені ними в апеляційній скарзі, свого підтвердження не знайшли, не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, відхиляються як необґрунтовані, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2025.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на її заявника.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД” на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2025 у справі № 908/3060/24 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2025 у справі № 908/3060/24 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апел5яційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю “ТУРХАРД”.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 23.03.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя А.Є. Чередко