ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.03.2026 Справа № 917/1259/25 

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу
за позовною заявою Керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області (вул. Старо-Троїцької, 13, м. Лубни, 37500)
в інтересах держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації (вул. Соборності, 45, м. Полтава, Полтавська область, 36014) 
третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство культури України, вул.Івана Франка, 19, м. Київ, 01601
до відповідача Спасо-Преображенського (Мгарського) монастиря Полтавської єпархії Української Православної Церкви, вул. Монастирська, 1, с. Мгар, Лубенський район, Полтавська область, 37536
про усунення перешкоди власнику - державі в особі Полтавської обласної військової адміністрації у здійсненні користування та розпорядження майном - пам`яткою архітектури національного значення шляхом зобов`язання Спасо-Преображенського (Мгарського) монастиря Полтавської епархії Української православної церкви повернути на користь держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації нерухоме майно: Спасо-Преображенський Мгарський монастир (комплекс), Спасо-Преображенський собор (1682-1754 роки), дзвіницю (1837 рік), будинок настоятеля (1786 рік), Благовіщенську (теплу) церкву (1904 рік, XIX століття), келії (XVIII століття),

Секретар судового засідання: Костандян О.В.
Представники учасників процесу: відповідно протоколу судового засідання,

установив:
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.
Керівник Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації просить суд про усунення перешкоди власнику - державі в особі Полтавської обласної військової адміністрації у здійсненні користування та розпорядження майном - пам`яткою архітектури національного значення шляхом зобов`язання Спасо-Преображенський (Мгарський) монастир Полтавської епархії Української православної церкви повернути на користь держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації нерухоме майно: Спасо-Преображенський Мгарський монастир (комплекс), Спасо-Преображенський собор (1682-1754 роки), дзвіницю (1837 рік), будинок настоятеля (1786 рік), Благовіщенську (теплу) церкву (1904 рік, XIX століття), келії (XVIII століття).
Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що у власність чернечій громаді Спасо-Преображенського Мгарського чоловічого монастиря Полтавської епархії УПЦ передано пам`ятки культурної спадщини національного значення, які не підлягали відчуженню, у зв`язку з чим вказані об`єкти підлягають поверненню у власність держави.
Правовими підставам позову зазначено, зокрема, ст. 41, 54 Конституції України, ст. 87, 89 ЦК Української РСР, ст. 366 Адміністративного кодексу Української РСР, ст. 178, 319, 321, Цивільного кодексу України, ст. 2, 3, 31, 32, 34 Закону Української РСР "Про власність", ст. 1, 18, 20 Закону України "Про охорону культурної спадщини", ст. 1, 4-7, 17, 21, 23, п. 3 розділу Х "Прикінцеві положення" Закон Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", п. 3 Указу Президента України №125/92 "Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна".
Як докази обґрунтованості позовних вимог Прокурор надав наступні докази в копіях (т.с. 1, арк.с. 15-76): Витяг щодо юридичної особи Спасо Преображенського Мгарського монастиря Полтавської епархії Української православної церкви, Витяг щодо юридичної особи чернечої громади Спасо Преображенського Мгарського монастиря Полтавської епархії Української православної церкви, Витяг щодо юридичної особи Міністерства культури, Витяг щодо юридичної особи Полтавської ОВА, відповідь Лубенської міської ради та копії рішень Мгарської сільської ради, Інвентаризаційна справа, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідь Департаменту культури і туризму Полтавської ОВА від 31.03.2025 з додатком, лист Міністерства культури та стратегічних комунікацій України від 21.03.2025, наказ про призначення керівника прокуратури, повідомлення в порядку ст. 23 Закону України Про прокуратуру Полтавській обласній військовій адміністрації, розпорядження Полтавської ОДА від 29.09.1993 з додатком, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, Паспорт пам`ятки архітектури національного значення.
Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство культури та стратегічних комунікацій України надала суду за вх № 9976 від 30.07.2025 додаткові пояснення у справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити (т.с. 1, арк.с. 177-188).
Відповідач надав суду за вх № 10313 від 06.08.2025 відзив на позов (т.с. 1, арк.с. 211-228), за мотивами якого проти позову заперечує, стверджуючи таке:
- позивач не надає жодного доказу перебування нерухомого майна, зокрема культових споруд, Спасо-Преображенського (Мгарського) монастиря у державній власності до його безкоштовної передачі в 1993 році у власність саме монастиря (чернечої громади) із зобов`язанням це право власності оформити;
- культові будівлі Спасо-Преображенського /Мгарського/ чоловічого монастиря передавались у власність монастирю (його чернечій громаді) Полтавською обласною державною адміністрацією на підставі розпорядження Представника Президента України №433 від 29 вересня 1993 року та рішення Лубенської районної ради народних депутатів Полтавської області 20 жовтня 1993 року. Тобто державні органи, що приймали рішення про передачу культового нерухомого майна у власність монастирю та за законодавством були уповноважені здійснювати державне управління в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, були попередньо повідомлені про передачу цього культового майна у власність релігійній організації;
- у цій справі має місце віндикаційний позов, а не негаторний, прокурором було обрано неналежний спосіб захисту порушеного права;
- на вимоги за віндикаційним позовом поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, відповідачем до суду буде подано заяву про застосування позовної давності до правовідносин, які виникли між сторонами спору у даній справі, що є підставою для відмови у позові;
- окружна прокуратура Лубенського району Полтавського району в особі її керівника є неналежним Позивачем у даній справі, оскільки Позивач не зазначив в позовній заяві, в чому саме полягають порушення інтересів держави, при тому, що відповідно до ст. 35 Конституції України церква відокремлена від держави, чим саме Спасо-Преображенський Мгарський чоловічий монастир Полтавської єпархії УПЦ "створює передумови для відчуження, втрати пам`ятки національного значення" та чи є для цього якісь об`єктивні докази, чому саме Полтавська обласна військова адміністрація не здійснює або неналежним чином здійснює захист інтересів держави.
Правовими підставам відзиву на позов, зокрема, зазначено ст. 257, 267 Цивільного кодексу України, ст. 7, 10, 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", ст. 20, 29 Закону України "Про власність", ст. 1, 5 Закону України "Про приватизацію", ст. 4, 7, 10 Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", ст. 3 Закону України "Про охорону культурної спадщини", Указ Президента України №125/92 "Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна". 
Як докази обґрунтованості заперечення проти позовних вимог Відповідач надав наступні докази в копіях (т.с. 1, арк.с. 235-247): Статут Спасо-Преображенського /Мгарського/ монастиря Полтавської єпархії Української Православної Церкви, Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на Спасо-Преображенський /Мгарський/ монастирь Полтавської єпархії Української Православної Церкви (Опендатабот).
Окружна прокуратура Лубенського району Полтавського району надала суду за вх№10745 від 19.08.2025 відповідь на відзив (т.с. 2, арк.с. 1-22), за мотивами якої спростовує доводи, викладені у відзиві.
Відповідач надав суду за вх№11216 від 01.09.2025 заперечення на відповідь на відзив (т.с. 2, арк.с. 26-43).
В додатки до заперечення на відповідь на відзив долучено (т.с. 2, арк.с. 44-55): Розпорядження представника Президента України № 433 від 29.09.1993 з додатком, рішення Лубенської районної ради народних депутатів Полтавської області від 20.10.1993, лист Лубенської районної державної адміністрації № 1-24/258а від 08.11.1993 на адресу Полтавської обласної Ради народних депутатів, рішення Мгарської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 04.08.2005, витяг з ЄДР на юридичну особу – Спасо-Преображенський (Мгарський) монастир Полтавської єпархії Української Православної Церкви, довідка Полтавського обласного управління статистики № 25/1015 від 15 березня 1996 про внесення до Державного реєстру звітних /статистичних/ одиниць, лист за підписом Міністра Мінмашпром України № 5/2-187 від 01.07.1994 р. на адресу представника Президента України в Полтавській області, роздруківка відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Інших заяв по суті спору не надходило.
2. Процесуальні питання, вирішені судом.
25.06.2025 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації до відповідача Спасо-Преображенського (мгарського) монастиря Полтавської єпархії Української Православної Церкви про усунення перешкоди власнику - державі в особі Полтавської обласної військової адміністрації у здійсненні користування та розпорядження майном - пам`яткою архітектури національного значення шляхом зобов`язання Спасо-Преображенський (Мгарський) монастир Полтавської епархії Української православної церкви повернути на користь держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації нерухоме майно: Спасо-Преображенський Мгарський монастир (комплекс), Спасо-Преображенський собор (1682-1754 роки), дзвіницю (1837 рік), будинок настоятеля (1786 рік), Благовіщенську (теплу) церкву (1904 рік, XIX століття), келії (XVIII століття).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2025 справу № 917/1259/25 розподілено судді Ківшик О.В.
Суд ухвалою від 30.06.2025 позовну заяву Керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації вх № 1304/25 від 25.06.2025 залишив без руху, встановив спосіб усунення недоліків та надав строк на усунення недоліків позовної заяви.
07.07.2025 року до суду від прокуратури за допомогою системи "Електронний суд" надійшла заява про виконання ухвали суду (вх. № 8959), недоліки усунено в строк та спосіб, встановлений судом. Тотожна за змістом заява 07.07.2025 була направлена засобами поштового зв`язку та надійшла до суду 11.07.2025 (вх № 9237). 
Суд ухвалою від 14.07.2025 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, постановив розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 12.08.2025 року на 09:00 год, залучив Міністерство культури та стратегічних комунікацій України до участі у справі третьою особою без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, встановив учасникам справи строки для подання заяв по суті спору.
30.07.2025 від представника Міністерства культури та стратегічних комунікацій України Тимкович Ірини Олександрівни через систему "Електронний Суд" надійшла заява про участь у всіх судових засіданнях по справі №917/1259/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (вх. №9978). 
Відповідач 31.07.2025 за вх №10022 надав суду заяву (т.с. 1, арк.с. 199-205) про надання дозволу на ознайомлення з матеріалам справи з можливістю виготовлення фотокопій на заяву за вх№10242 (т.с. 1, арк.с. 206-210) з повідомленням про наявність у Відповідача електронного кабінету в ЄСІТС. 
У зв`язку з перебуванням судді Ківшик О.В. у відпустці засідання суду 12.08.2025 не відбулося, про що учасники справи були повідомлені шляхом оприлюднення відповідного оголошення на вебсторінці офіційного вебпорталу судової влади в Інтернеті за адресою: pl.arbitr.gov.ua (т.с. 1, арк.с. 176).
Представник Відповідача надав суду за вх №11013 від 26.08.2025 (т.с. 2, арк.с. 23-25) заяву про надання йому доступу до електронної справи в ЄСІТС.
Суд ухвалою від 03.09.2025 задовольнив означену вище заяву представника третьої особи, продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та призначив дату підготовчого засідання на 30.09.2025 на 11:00.
Відповідач надав суду за вх № 12481 від 30.09.2025 клопотання (т.с. 2, арк.с. 74-81), відповідно до якого просить суд зобов`язати позивача – Лубенську окружну прокуратуру Полтавської області - надати Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осі, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який би підтверджував статус позивача як належним чином зареєстрованої юридичної особи.
У судовому засіданні 30.09.2025 року суд оголосив протокольну ухвалу про перерву в підготовчому засіданні до 14.10.2025 до 11:40 год з метою надання прокуратурі можливості відреагувати на означене клопотання.
Лубенська окружна прокуратура Полтавської області надала суду 13.10.2025 за вх. №13060 (т.с. 2, арк.с. 93-103) відзив, який за суттю є реагуванням на означене клопотання відповідача, та за вх № 13064 (т.с. 2, арк.с. 104-109) заяву про надання можливості представнику Полтавської обласної прокуратури ознайомитися з матеріалами справи, оскільки до заперечення вх. № 11216 від 01.09.2025 відповідач надав копії доказів низької якості.
У судовому засіданні 14.10.2025 року суд протокольною ухвалою витребував у відповідача оригінали доказів, які долучені останнім до заперечень (вх. № 11216 від 01.09.2025) для їх огляду в судовому засіданні, та враховуючи вчинення усіх необхідних процесуальних дій у даній справі для виконання завдань підготовчого провадження, встановлених ч.1 ст.177 ГПК України, та закінчення встановленого строку підготовчого провадження, суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 13.11.2025 року на 09:00.
Супровідним листом вх№14558 від 12.11.2025 Відповідач надав витребувані судом оригінали доказів.
Представник Відповідача надав суду за вх№14602 від 13.11.2025 клопотання про відкладення судового засідання.
У судовому засіданні 13.11.2025 року суд оголосив протокольну ухвалу про відкладення судового засідання з розгляду справи по суті на 04.12.2025 на 09:30 год.
Прокуратура надала суду за вх № 15620 від 03.12.2025 заяву про зміну предмету позову (т.с. 2, арк.с. 178-185), відповідно до якої просить суд повернутися до стадії підготовчого провадження, прийняти до провадження у справі № 917/1259/25 заяву про зміну предмету позову, виклавши позовні вимоги у наступній редакції: витребувати від Спасо-Преображенського (Мгарського) монастиря Полтавської епархії Української православної церкви (с.Мгар Лубенського району Полтавської області, 37536, ЄДРПОУ 23815236) на користь держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації (вул. Соборності, 45, м.Полтава, 36014, код ЄДРПОУ 00022591) нерухоме майно: Спасо-Преображенський Мгарський монастир (комплекс), Спасо-Преображенський собор (1682-1754 роки), дзвіницю (1837 рік), будинок настоятеля (1786 рік), Благовіщенську (теплу) церкву (1904 рік, XIX століття), келії (XVIII століття).
Судове засідання, призначене на 04.12.2025 року, не відбулося в зв`язку з перебуванням судді Ківшик О.В. на лікарняному.
Суд ухвалою від 11.12.2025 призначив дату судового розгляду справи по суті на 20.01.2026 на 11:00.
Прокуратура надала суду за вх №16182 від 15.12.2025 заяву про долучення до матеріалів справи платіжної інструкції про сплату судового збору з огляду на подання заяви про зміну предмету позову (т.с. 2, арк.с. 195-202).
Відповідач надав суду за вх № 544 від 19.01.2026 (т.с. 2, арк.с. 204-212) клопотання про зупинення провадження у справі, відповідно до якого просить суд зупинити провадження у справі № 917/1259/25 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 440/16243/25 за позовом Спасо-Преображенського (Мгарського) монастиря Полтавської єпархії Української православної церкви (ЄДРПОУ 23815236; вул. Монастирська, 1, село Мгар, Лубенський район, Полтавська область, 37536) до Виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області (ЄДРПОУ 04057439; вул. Посульський узвіз, 3, м. Лубни, Полтавська область, 37500) в особі відділу державної реєстрації.
В додатки до клопотання додано копію ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року про відкриття провадження у справі №440/16243/25.
У судовому засіданні 20.01.2026 року суд оголосив протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні з розгляду справи по суті на 27.01.2026 на 12:00 год.
Прокуратура надала суду за вх №721 від 22.01.2026 (т.с. 2, арк.с. 221-227) заяву, за мотивами якої заперечує щодо клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.
Через оголошення сигналу "повітряна тривога" призначене на 27.01.2026 року на 12:00 год судове засідання не відбулося.
Суд ухвалою від 27.01.2026 повідомив учасників справи про наступну дату судового розгляду справи по суті: 19.02.2026 на 11:30.
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача надала суду за вх № 1463 від 05.02.2026 клопотання (т.с. 2, арк.с. 237-249), відповідно до якого просить суд змінити назву третьої особи на предмет спору на стороні позивача у справі з Міністерства культури та стратегічних комунікацій України на Міністерство культури України відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 29.10.2025 №1396 (державна реєстрації відповідних змін підтверджується додатним до клопотанням витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань). 
19.02.2026 суд продовжив розгляд справи по суті, проте внаслідок збою в роботі підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСТІС 19.02.2026 було неможливо продовжити технічну фіксацію судового засідання по справі №917/1259/25.
Суд ухвалою від 19.02.2026 повідомив учасників справи про наступну дату судового розгляду справи по суті: 19.03.2026 о 10:00.
У судовому засіданні 19.03.2026 суд продовжив розгляд справи по суті.
При вирішенні заявлених сторонами клопотань суд виходив з такого.
Щодо заяв прокуратури.
За частиною другою ст. 177 ГПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.
ГПК України не врегульовано питання щодо повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття.
Проте, існує практика, що за наявності певних обставин суд першої інстанції може прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Однак, такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті (постанови Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №916/2421/18, від 03.10.2019 у справі №902/271/18, від 16.12.2021 у справі №910/7103/21).
Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.
Заявляючи клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження у цій справі, прокурор його обґрунтовує необхідністю вчинення певних процесуальних дій, спрямованих на зміну позовних вимог, які обмежені процесуальним строком до закінчення підготовчого провадження.
Зокрема, прокурор стверджує, що зміна предмету позову обумовлена набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" від 12 березня 2025 року (Закон № 4292-ІХ), який суттєво змінив способи захисту прав держави та територіальної громади на вилученні з державної або комунальної власності об`єкти нерухомого майна та процедури витребування його від приватного власника.
Однак, суд вважає, що такі обґрунтування позивача не є вагомими обставинами, які б вказували на неможливість останнім в процесі перебування даної справи на стадії підготовчого провадження вчинити відповідні процесуальні дії, в тому числі на подання заяви про зміну позовних вимог, більше того з матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позов звертав увагу позивача на невірно обраний спосіб захисту віддавши перевагу саме негаторному, а не віндикаційному позову.
Суд зауважує, що 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" від 12 березня 2025 року (Закон № 4292-ІХ), яким внесені зміни, зокрема до ст. 388, 390, 391 ЦК України та ст. 177, 185, 265 ЦПК України. Зокрема, ст. 391 ЦК України доповнена частиною другою, відповідно до якої, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі ст. 387 і 388 цього Кодексу.
Позовні вимоги прокурором заявлені саме на підставі ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на це, на підставі вказаних змін, підстави для звернення мають обґрунтовуватися саме ст. 387 та 388 ЦК України, з дотриманням вимог, встановлених новою редакцією ЦК України, які набрали чинності 09 квітня 2025.
Позов сформований прокурором в систему "Електронний суд" 24.06.2025, тобто більш ніж через два місяці після набрання чинності вказаним Законом, провадження у справі №917/1259/25 відкрито ухвалою від 14.07.2025, підготовче провадження закрито ухвалою від 14.10.2025, що свідчить про достатність часу для зміни предмету позову навіть при неправильному формулюванні такого на час звернення до суду. 
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
Отже, повернення до стадії підготовчого провадження у цій справі призведе до порушення принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, надасть одній із сторін у справі, а саме позивачу, значну процесуальну перевагу, що є неприпустимим зважаючи на принципи господарського судочинства.
За викладеного, у задоволенні заяви прокуратури про повернення до стадії підготовчого провадження суд відмовляє.
У ч. 3 ст. 46 ГПК України унормовано, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. 
Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.(ч. 2 ст. 177 ГПК України).
У відповідності до ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Згідно із ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Оскільки підготовче провадження у цій справі закрито ухвалою від 14.10.2025, означену заяву про зміну предмету позову суд залишає без розгляду.
Щодо клопотання відповідача.
За приписами ч. 3 ст. 195 ГПК України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених п. 1-3-1 ч. 1 ст.227 та п. 1 ч. 1 ст. 228 цього Кодексу.
Зокрема, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи; перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції; звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації (п 1-3-1 ч. 1 ст. 227 ГПК України).
Суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі (п. 1 ч. 1 ст. 228 ГПК України).
В обґрунтування підстав зупинення провадження у справі № 917/1259/25 відповідач покликається на відкриття 08.12.2025 Полтавським окружним адміністративним судом провадження у справі №440/16243/25 за позовом Спасо-Преображенського (Мгарського) монастиря Полтавської єпархії Української православної церкви до Виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області в особі відділу державної реєстрації, в якому просить суд:
- визнати протиправним рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, викладене у листі вих. №02.12-05/84 від 11.11.2025;
- зобов`язати уповноважених осіб Відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області виправити технічну помилку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відносно об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер 11707865) Спасо-Преображенського (Мгарського) чоловічого монастиря Полтавської єпархії Української Православної Церкви в частині зазначення коду ЄДРПОУ 2381536 юридичної особи - власника нерухомого майна.
Підставами позову у вказаній адміністративній справі є необґрунтована, на думку позивача, відмова у виправленні описки, допущеної під час реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відносно об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер 117 078 65) Спасо-Преображенського (Мгарського) чоловічого монастиря Полтавської єпархії Української Православної Церкви в частині зазначення коду ЄДРПОУ юридичної особи - власника нерухомого майна.
Прокуратура проти задоволення клопотання заперечує за мотивами заперечення № 721 від 22.01.2026.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.
Водночас відповідно до положень другого речення п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Суд вважає за необхідне зазначити, що пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи. Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.
Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №922/1962/17, від 17.12.2019 у справі №917/131/19, від 13.05.2021 у справі № 917/349/20, від 14.12.2022 у справі № 906/750/21).
Сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.05.2021 у справі №917/349/20, від 23.04.2021 у справі №922/1644/20, від 11.01.2021 у справі №904/8122/17, від 04.12.2020 у справі №917/514/19, від 06.05.2020 у справі №910/15293/19, від 24.05.2021 у справі №910/7331/20.
Суд зазначає, що у цій справі встановленню підлягають саме обставини набуття відповідачем у власність спірного об`єкту нерухомого майна на підставі наявних у справі доказів, звернення відповідача у грудні 2025 з позовом про виправлення наявної, на його думку, описки в реєстраційних даних 2005 вочевидь спрямоване на порушення розумних строків розгляду справи №917/1259/25 та не свідчить про об`єктивну неможливість здійснення розгляду цієї справи, відповідно не може бути підставою для зупинення провадження у цій справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.
Крім того, клопотання не відповідає наведеним нормам процесуального права та встановленій стадійності провадження у господарському суді, оскільки справа №917/1259/25 перебуває на стадії розгляду по суті, а вказана відповідачем підстава зупинення провадження не належить до визначених ч. 3 ст. 195 ГПК України випадків.
У відповідності до ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Згідно із ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Оскільки підготовче провадження у цій справі закрито ухвалою від 14.10.2025, означене клопотання відповідача суд залишає без розгляду.
Під час розгляду справи по суті 19.03.2026 представник прокуратури на задоволенні позову наполягав, представник відповідача проти позову заперечував, представник Третьої особи позов прокурора підтримав, суд дослідив усі письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оглянув надані на вимогу суду відповідачем оригінали доказів.
У судовому засіданні 19.03.2026 після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення : 26.03.2026 об 11:00.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Суд також зазначає, що з урахуванням умов воєнного стану в Україні, загальної ситуації в Україні та особливого режиму роботи суду, спрямованого на необхідності збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, суд здійснює розгляд справи №917/2303/25 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Позивач – Полтавська обласна військова адміністрація – представництво у судові засідання (крім одного - 13.11.2025) не забезпечив, пояснень по суті спору не надав, причин щодо цього не повідомив, був належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань (довідки про доставку електронного листа – ухвал суду у цій справі – т.с. 1, арк.с. 177, т.с. 2, арк.с. 71, 92, 120, 174, 192, 220, 234, т.с. 3, арк.с. 14, 30).
У судовому засіданні 13.11.2025 представник Полтавської військової адміністрації повідомив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, письмові пояснення не надаватиме.
У судовому засіданні 26.03.2026 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення згідно з ч. 6 ст. 233, ст. 240 ГПК України.
3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісний та зустрічний позови, оцінивши подані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.
Як вказує у позовній заяві прокуратура, Спасо-Преображенський Мгарський монастир стоїть на правому березі річки Сули в 6 км від міста Лубни. Монастир заснований в 1619 році самовідданим захисником Православ`я, видатним церковним діячем митрополитом Ісаєю (Копинським), в той час ігуменом Густинським і Підгірських.
Заснований на кошти княгині ОСОБА_1 , яка після смерті чоловіка ОСОБА_2 успадкувала "замок і мєсто ОСОБА_3 , зо всємі ОСОБА_4 , яко теж і іншіє замки і мєста" (постанова Люблінського трибуналу).
У 1692 році, на місці дерев`яної церкви, на кошти гетьманів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 був побудований кам`яний красень-собор за проектом архітектора Іоанна Баптиста, автора Троїцького собору в Чернігові. Йому допомагав ОСОБА_7 , а після смерті ОСОБА_8 . Баптиста роботу закінчив майстер ОСОБА_9 . У розписі монастирських стін брав участь відомий український художник ОСОБА_10 .
При монастирі був заснований скит з церквою Благовіщення Пресвятої Богородиці. У 1786 році зведено будинок ігумена (був перебудований ХІХ столітті) - мурований, двоповерховий будинок у стилі класицизму. У другій половині ХІХ століття зведений двоповерховий готель, в кінці ХІХ століття — теплу Благовіщенську церкву у псевдовізантійському стилі. Церква мурована, хрещата в плані, увінчана наметом на восьмигранному барабані.
У 1889 році з благословення єпископа ОСОБА_11 було вирішено на пагорбі монастирського саду замість каплиці збудувати церкву, а місцевість, що оточувала курган, відокремити від монастирського саду кам`яною стіною, поставити огорожу і дати цьому місцю назву і значення монастирського скиту. Монастир існував до 6 серпня 1919 року. Пізніше на території колишнього монастиря була дитяча колонія, з 1937 року — дисциплінарний батальйон, з 1946-го — військові склади, а 1985-го монастирські споруди передали під піонерський табір.
Тут збереглися: розграбований Преображенський собор; дзвіниця; келії XVIII століття; Благовіщенська церква, перетворена на кухню; зруйновані дім настоятеля та странноприємниця. Майже не збереглися келії XVII століття. В скиті зберіглась Афанасіївська (Благовіщенська) церква і частина кам`яного паркану.
Спасо-Преображенський собор вважається одним з найкрасивіших на Україні, він поєднує в собі як риси давньоруського зодчества XI-XII ст., так і більш пізнього стилю – українського бароко.
Викладені обставини підтверджуються також паспортом пам`ятки архітектури національного значення (т.с. 1, арк.с. 64-70).
24.08.1963 Рада Міністрів Української РСР прийняла постанову №970 "Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР", якою затвердила список пам`ятників архітектури УРСР, до якого під № 593 увійшли охоронні пам`ятки: Мгарський монастир (Преображенський собор, дата спорудження 1682-1754 рр., Дзвіниця, дата спорудження 1837 р., Келії XVIII ст. (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/970-63-%D0%BF/ed19630824#Text).
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридична особа - Спасо-Преображенський (Мгарський) монастир Полтавської єпархії Української Православної Церкви (ідентифікаційний код відповідно до ЄДРПОУ 23815236) зареєстрована 27.05.1993 постановою Ради у справах релігій при Кабінеті Міністрів України, протокол № 6.
Державна реєстрація включення відомостей про юридичну особу - Спасо-Преображенський (Мгарський) монастир Полтавської єпархії Української Православної Церкви (ідентифікаційний код відповідно до ЄДРПОУ 23815236) до вказаного Єдиного державного реєстру здійснена Лубенською районною державною адміністрацією Полтавської області 20.02.2007 (витяг – т.с. 1, арк.с. 15).
Статут Спасо-Преображенського (Мгарського) монастиря Полтавської єпархії Української Православної Церкви (ідентифікаційний код відповідно до ЄДРПОУ 23815236), зареєстрований 27.05.1993 постановою Ради у справах релігій при Кабінеті Міністрів України, протокол № 6 (т.с. 1,арк.с. 232-246) містить, зокрема, так положення:
- Спасо-Преображенський (Мгарський) монастир є релігійним об`єднанням, котре як структурний підрозділ Української Православної Церкви, входить до складу Полтавської єпархії (п. 1 Статуту);
- будівлі, споруди, предмети культу, об`єкти соціального, добродійного та господарського призначення, кошти, література, інше майно, набуте монастирем, утворене за рахунок власних засобів, пожертвуване громадянами, підприємствами, закладами та організаціями, передане державою, а також набуте на інших законних підставах, є власністю монастиря УПЦ (п. 30 Статуту);
- адреса монастиря : Полтавська область, Лубенський район, с. Мгарь (п. 41 Статуту).
Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів щодо внесення змін до означеного статуту та їх відповідної державної реєстрації.
29 вересня 1993 року Розпорядженням Полтавської обласної державної адміністрації №433 передано безкоштовно у власність чернечої громади Спасо-Преображенського (Мгарського) чоловічого монастиря культові будівлі комплексу Спасо-Преображенського (Мгарського) чоловічого монастиря, а саме : собор, дзвіниця, будинки-келії, будинок настоятеля, будинок-готель, будинок-трапезна, житлові приміщення (казарми), приміщення іконної і свічної лавок (склади), об`єкти благоустрою монастиря (розпорядження - т.с. 1, арк.с. 62), про що свідчить Перелік приміщень Спасо-Преображенського (Мгарського) чоловічого монастиря (т.с. 1, арк.с. 62 на звороті).
20 жовтня 1993 року Лубенською районною радою народних депутатів Полтавської області було прийнято рішення "Про передачу у власність Ансамблю Мгарського монастиря Спасо-Преображенському Мгарському монастирю Української Православної Церкви", яким передано безкоштовно у власність споруди Ансамблю Мгарського монастиря /Преображенський собор, дзвіниця, келії, будинок настоятеля, готель, Тепла церква, стіни і ворота/ із земельною ділянкою, необхідною для обслуговування цих будівель, розміром 4,59 га (т.с. 2, арк.с. 139).
08 листопада 1993 р. за № 1-24/258а Лубенська районна державна адміністрація повідомила Полтавську обласну Раду народних депутатів про прийняття відповідних, вище означених рішень, та передачу безкоштовно у власність чернечої громади Спасо-Преображенського /Мгарського/ чоловічого монастиря будівель Преображенського собору, дзвіниці, келій, будинку настоятеля, готелю, Теплої церкви, а також стін і воріт. Також в цьому листі було поставлене питання про безкоштовну передачу чернечій громаді господарських та підсобних приміщень (некультових), що знаходились на території монастиря та перебували на балансі заводу «Лічмаш» (т.с. 2, арк.с. 131-132).
В подальшому Рішеннями Мгарської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 04.07.2005 рекомендовано Лубенському бюро технічної інвентаризації підготувати для видачі свідоцтво на право власності на нерухоме майно – об`єкт Спасо-Преображенського чоловічого монастиря Полтавської єпархії УПЦ, розташованого на території Мгарської сільської ради (т.с. 1, арк.с. 20).
До Реєстру прав власності на нерухоме майно 12.08.2005 за реєстраційним номером майна 11707865 внесені відомості, про право колективної власності на монастир за адресою: Полтавська область, Лубенський район, с. Мгар, будинок 1 за чернечою громадою Спасо-Преображенського Мгарського чоловічого монастиря Полтавської єпархії УПЦ (ЄДРПОУ 02381523). Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності, ЯЯЯ 384599, 16.08.2005, виданого виконавчим комітетом Мгарської сільської ради (т.с. 1, арк.с. 53).
Виконавчим комітетом Мгарської сільської ради Лубенського району Полтавської області 16.08.2005 видано свідоцтво про право колективної власності серії ЯЯЯ 384599 за чернечою громадою Спасо-Преображенського Мгарського чоловічого монастиря Полтавської єпархії УПЦ на нерухоме майно – монастир, А-2, 690,2 кв. м; бібліотеку, Б-І, 212,0 кв. м; жилий корпус №1, В-І, 439,9 кв. м ; келію, Г-1, 51,1 кв. м; келію, Ж-1, 51,8 кв. м; теплу церкву, Д-1, 633,5 кв. м; жилий корпус №2, 3-2, 202,0 кв. м; превратню, И, 20,4 кв. м; іконну лавку, 1-2, 149,6 кв. м; сарай, О,о, 175,8 кв. м; сарай, М, 10,8 кв. м; церкву з підвалом, Л-1, 165,6 кв. м; гараж, С, 492,2 кв.м.; сарай, Т, т-2, 394,8 кв.м.; жилий корпус, Р, р, р1, 153,8 кв.м.; келію, У, 38,5 кв. м; дзвіницю, Ц-5, 229,8 кв. м; дім намісника, Ш-2, 193,3 кв. м, вбиральню, Н; вбиральню, Щ; погріб, X, 72,0 кв. м; колодязь, № 1; огорожу - №2 (т.с. 1, арк.с. 63).
Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості про юридичну особу – чернечу громаду Спасо-Преображенського Мгарського чоловічого монастиря Полтавської єпархії УПЦ з кодом ЄДРПОУ 02381523 відсутні (Витяг – т.с. 1, арк.с. 16).
Натомість, у реєстрі містяться відомості про юридичну особу - Спасо-Преображенський (Мгарський) монастир Полтавської епархії Української православної церкви з кодом ЄДРПОУ 23815236, яким здійснюється фактичне володіння об`єктами культурної спадщини, які є предметом цього позову.
Вказане майно знаходиться на земельній ділянці державної форми власності площею 34,6 га з кадастровим номером 5322884600:09:005:0142, яка перебуває на праві постійного користування Спасо-Преображенський (Мгарський) монастир Полтавської епархії Української православної церкви з кодом ЄДРПОУ 23815236.
Вказані обставини визнаються сторонами та підтверджуються поданими доказами.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2024 №339 "Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України" Спасо-Преображенський Мгарський монастир (комплекс) у с. Мгар Полтавської області, охор. № 160054, занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка архітектури національного значення у складі: Спасо-Преображенський собор, 1682-1754 рр., охор. №160054/1; Дзвіниця, 1837 р., охор. №160054/2; Будинок настоятеля, 1786 р., охор. №160054/3; Благовіщенська (Тепла) церква, 1904 р., ХІХ ст., охор. №160054/4; «Келії», XVIII ст., охор. №160054/5.
19.03.2025 окружною прокуратурою на адресу Полтавської ОВА направлено запит за вихідним № 53-1759вих-25, в якому повідомлено про наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру та необхідності самостійного вжиття заходів реагування задля їх поновлення.
Полтавською обласною військовою адміністрацією листом від 31.03.2025 за вихідним номером 01-20/612 повідомлено, що власником монастиря є чернеча громада, юридичний департамент не приймав рішень щодо передачі монастиря у колективну власність на пропозицію самостійно вжити заходи до усунення порушень не відповіла, самостійно відповідний позов не заявила.
Вважаючи права держави порушеними, Керівник Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації звернувся до Господарського суду Полтавської області з цим позовом.
4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки суду за наслідками вирішення спору.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (в подальшому - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).
Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права.
З огляду на положення ст. 4 ГПК України, ст. 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.
Під захистом права розуміється державно примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Гарантоване ст. 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд передусім встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, ч. 2 ст. 5 ГПК України).
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 925/1265/16).
Крім того Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 8, 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях також виходить з того, що принцип верховенства права розкривається і в таких його складових, як ефективність мети і засобів правового регулювання, розумність та логічність закону (Рішення Конституційного Суду України від 8 грудня 2011 р. № 16- рп/2011).
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom), заява № 22414/93, ЄСПЛ виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає ст. 13 Конвенції.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.92.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Це означає, що захист має бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 63).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (п. 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).
Отже, умовами для ефективного захисту права є чітке формулювання позовних вимог, задоволення яких призведе до реального поновлення порушеного права чи інтересу та можливість виконання ухваленого рішення.
Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку ст. 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі ст. 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.
З поданої Керівником Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації позовної зави вх №1304/25 від 25.06.2025 вбачається, що позов про усунення перешкоди власнику - державі в особі Полтавської обласної військової адміністрації у здійсненні користування та розпорядження майном - пам`яткою архітектури національного значення шляхом зобов`язання Спасо-Преображенський (Мгарський) монастир Полтавської епархії Української православної церкви повернути на користь держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації нерухоме майно: Спасо-Преображенський Мгарський монастир (комплекс), Спасо-Преображенський собор (1682-1754 роки), дзвіницю (1837 рік), будинок настоятеля (1786 рік), Благовіщенську (теплу) церкву (1904 рік, XIX століття), келії (XVIII століття), слід розглядати як негаторний, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав на об`єкти згаданої категорії. 
У тексті позовної заяви прокурор чітко та однозначно посилається саме на приписи ст.391 ЦК України та зазначає про те, що позовну заяву необхідно вважати як негаторний позов.
За приписами ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
09.04.2025 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" №4292-IX від 12.03.2025, яким внесено зміни та доповнення до Цивільного кодексу України, зокрема, до ст. 261, 388, 390, 391 ЦК України.
Пунктом 4 цього Закону передбачено доповнення ст. 391 ЦК України частиною 2 такого змісту: "Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу".
Крім того, відповідно до пункту 2 цього ж Закону змінено редакцію ст. 388 ЦК України.
Згідно з пояснювальною запискою до проекту Закону "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" прийняття нормативного акту спрямоване унеможливити застосування негаторного позову до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялись будь-які дії направлені на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа, що діє на основі приватної власності, передбачивши нову частину другу до статті 391 ЦК України.
Як встановив суд під час розгляду цієї справи, спірне нерухоме майно було передане первинному набувачу на підставі Розпорядження Полтавської обласної державної адміністрації № 433 від 29 вересня 1993 року, рішення Лубенської районною ради народних депутатів Полтавської області від 20 жовтня 1993 року, за відома Лубенської районної державної адміністрації. 
До Реєстру прав власності на нерухоме майно 12.08.2005 за реєстраційним номером майна 11707865 внесені відомості про право колективної власності на монастир за адресою: Полтавська область, Лубенський район, с. Мгар, будинок 1 за чернечою громадою Спасо-Преображенського Мгарського чоловічого монастиря Полтавської єпархії УПЦ (ЄДРПОУ 02381523). Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності, ЯЯЯ 384599, 16.08.2005, виданого виконавчим комітетом Мгарської сільської ради.
Отже, за приписами ст. 391 ЦК України в редакції, яка діяла на момент звернення прокурора з цим позовом до суду та діє на час розгляду цієї справи, належним способом захисту в цьому випадку є звернення з вимогою про витребування спірного майна.
Згідно з ч.1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Вимогами ст. 388 ЦК України визначено умови, за яких здійснюється право власника на витребування майна від добросовісного набувача.
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави у цій справі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 ГПК встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
За змістом абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 та від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття "компетентний орган" у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Також зазначено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Звернення прокурора з цим позовом зумовлено тим, що у власність чернечій громаді Спасо-Преображенського Мгарського чоловічого монастиря Полтавської епархії УПЦ передано пам`ятки культурної спадщини національного значення, які не підлягали відчуженню, у зв`язку з чим вказані об`єкти підлягають поверненню у власність держави
Відповідно до вимог Закону України "Про охорону культурної спадщини" до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать, зокрема, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.
Згідно до ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.
Місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за збереженням і раціональним використанням державного майна, охороною пам`яток історії та культури (ст. 16 закону України "Про місцеві державні адміністрації").
Згідно з п. 26 ч. 2 ст.15 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Відповідно до ч.8 ст. 4 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування.
Лубенською окружною прокуратурою відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дотримано порядок повідомлення позивача в інтересах держави, в особі якого прокурор має намір звернутись з позовом до суду.
Враховуючи те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував у чому полягає порушення цих інтересів, визначивши Полтавську обласну військову адміністрацію позивачем та заявивши вимоги про усунення перешкоди власнику - державі в особі Полтавської обласної військової адміністрації у здійсненні користування та розпорядження майном - пам`яткою архітектури національного значення, суд дійшов висновку, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, оцінивши надані сторонами докази, зазначає, що спосіб захисту порушеного права держави, обраний прокурором, не відповідає встановленим законом способам захисту та не є ефективним, що є самостійною відмовою у позові. 
При цьому інші доводи та заперечення сторін судом почуті, проте не оцінюються як обґрунтовані та правомірні, оскільки не впливають на зроблені судом висновки.
Згідно з положеннями ст.13 ГПК України. судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стосовно розподілу судових витрат.
При пред`явленні позову прокуратурою платіжною інструкцією №2464 від 20.06.2025 було сплачено судовий збір в розмірі 3 028,00 грн. (т.с. 1, арк.с. 71). 
Зарахування вказаної суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується відповідною випискою (т.с. 1, арк.с. 78).
Так як позовну заяву з немайновою вимогою у цій справі було подано в електронній формі, розмір судового збору підлягає пониженню на коефіцієнт 0,8 та становить 2 422,40 грн. (3 028,00 х 0,8). Сума переплати судового збору становить 605,60 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Крім того, при поданні до суду заяви про зміну предмету позову прокуратурою платіжною інструкцією №3251 від 10.12.2025 було сплачено судовий збір в розмірі 327 910,77 грн. (т.с. 2, арк.с. 200). 
Зарахування вказаної суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується відповідною випискою (т.с. 2, арк.с. 203).
За наведеним вище мотивуванням суд означену заяву прокуратури залишив без розгляду.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).
Суд також інформує прокуратуру, що 07.01.2025 року набув чинності наказ Міністерства фінансів України від 26.11.2024 № 606 "Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.12.2024 за №1888/43233. Даним наказом внесені зміни до механізму повернення судового збору у випадках, визначених статтею 7 Закону України "Про судовий збір".
Таким чином, для формування Господарським судом Полтавської області електронного подання на повернення судового збору прокуратурі необхідно надати суду відповідне клопотання про повернення судового збору та вичерпну інформацію згідно з абзацом сьомими пункту 5 розділу I "Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03.09.2013 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182, із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства фінансів № 606 від 26.11.2024 р.
У зв`язку із відмовою у позові у відповідності до приписів ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн покладаються на прокуратуру.
Керуючись статтями 129, 232-233, 236-238, 240 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
1. У позові відмовити.
2. Повернути Полтавській обласній прокуратурі (вул. 1100-річчя Полтави, 7, м.Полтава, Полтавська обл, код ЄДРПОУ 02910060) з Державного бюджету України 605,60 грн судового збору, сплаченого згідно платіжної інструкції №2464 від 20.06.2025, та 327 910,77 грн судового збору, сплаченого згідно платіжної інструкції №3251 від 10.12.2025.
3. Копію рішення направити учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.
Повне рішення суду підписане 06.04.26
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України). Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України). 
Суддя О.В.Ківшик