ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 березня 2026 року
м. Київ
справа № 728/1817/20
провадження № 51-591 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12019270070000032 від 13 січня 2019 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Михайло-Ганнівки Конотопського району Сумської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
за касаційною скаргою з доповненнями прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2023 року ОСОБА_7 було визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачувався в тому, що він 12 січня 2019 року приблизно о 19:00 з метою таємного викрадення чужого майна прибув до господарства, розташованого на АДРЕСА_1 , в якому проживає ОСОБА_9 , шляхом злому вхідних дверей проник всередину будинку, звідки умисно, таємно здійснив викрадення телевізора вартістю 2161,05 грн, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальні збитки на вказану суму.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі з доповненнями, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки: 
- як доказу змісту вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 , якого судом було визнано винуватим у збуті майна, завідомо одержаного кримінально протиправним шляхом, а саме телевізора, викрадення якого інкримінувалося ОСОБА_7 , а також не навів мотивів щодо неналежності та недопустимості цього доказу;
- доводам сторони обвинувачення про помилковість висновків місцевого суду про належність викраденого телевізора саме свідку ОСОБА_11 як власнику, а саме тому, що товарний чек на придбання телевізора не містить даних про покупця, а згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_9 останній протягом кількох років проживав спільно з ОСОБА_11 , тобто перебував з нею у шлюбних відносинах, а тому зазначений телевізор належить свідку та потерпілій на праві спільної сумісної власності (ст. 74 СК України);
- показанням потерпілого ОСОБА_9 , які не відповідають його показанням під час досудового розслідування та не узгоджуються з іншими доказами;
- змісту заяви потерпілого про вчинення крадіжки саме ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_10 ;
- показанням свідка ОСОБА_12 (наданим у ході апеляційного розгляду) у частині того, що ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 поїхали до м. Конотопу, де останній здав до ломбарду телевізор;
- протоколу слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_7 , зокрема і тому, що під час слідчої дії останній добровільно показав на місці, як саме було скоєно кримінальне правопорушення. При цьому прокурор зазначає, що заперечення обвинуваченим у суді відомостей, що знайшли своє відображення під час слідчого експерименту за його участю, не може свідчити про недопустимість як доказу протоколу цієї слідчої дії, оскільки слідчий експеримент та показання особи є різними джерелами доказів;
- доводам сторони обвинувачення щодо наявних у вироку місцевого суду розбіжностей у підставах виправдування ОСОБА_7 , зокрема тому, що в резолютивній частині вироку зазначено про виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з недоведенням його вини, а в мотивувальній частині - у зв`язку з відсутністю події злочину (що дає підстави вважати про вчинення злочину іншою особою).
Крім того, прокурор зазначає, що наявність у діях ОСОБА_7 суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, підтверджується діями обвинуваченого, який для досягнення своєї мети в темну пору доби прибув до будинку, коли вдома не було господарів, зламав замки на дверях, проник всередину та заволодів чужим майном, яке потім попросив свідка ОСОБА_10 здати до ломбарду.
У доповненнях до касаційної скарги прокурор ОСОБА_8 просить Суд приєднати й дослідити в судовому засіданні витяги з ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .
На зазначену касаційну скаргу прокурора заперечень від учасників касаційного провадження не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу з доповненнями і просила її задовольнити.
Захисник ОСОБА_6 заперечував щодо доводів сторони обвинувачення і просив касаційну скаргу з доповненнями прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, а також наведені в касаційній скарзі з доповненнями прокурора доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга з доповненнями не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України. 
Щодо врахування судом апеляційної інстанції наявних у справі доказів
За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно з ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, висновок суду апеляційної інстанції про обґрунтованість вироку місцевого суду в частині невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, було зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час апеляційного розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції послався на показання потерпілого ОСОБА_9 , який у судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що обвинувачений є його пасинком. Його невчасно повідомили, що мати обвинуваченого ОСОБА_11 дозволила ОСОБА_7 продати телевізор. Телевізор не належить потерпілому, його власником є ОСОБА_11 .
У касаційній скарзі прокурор вказує, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки показанням потерпілого, які не відповідають його показанням під час досудового розслідування та не узгоджуються з іншими доказами.
Однак така позиція сторони обвинувачення, на думку Суду, не узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 23, ч. 4 ст. 95 КПК України, системний аналіз яких свідчить про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.
Ураховуючи наведене, а також з огляду на те, що відповідно до змісту оскаржуваної ухвали показання потерпілого в цілому узгоджувалися з іншими доказами, які наявні у справі та спростовували версію сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не взяв до уваги пояснення потерпілого ОСОБА_9 , надані ним під час досудового розслідування.
Своє рішення суд апеляційної інстанції також обґрунтував на підставі показань:
- свідка ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що на прохання сина ( ОСОБА_7 ), який їй зателефонував, дозволила останньому продати телевізор, щоб він міг повернути кошти, і вона не попередила свого співмешканця про ці обставини;
- свідка ОСОБА_12 , який під час допиту в суді апеляційної інстанції зазначав, що 12-13 січня 2019 року, повертаючись додому, він зустрів біля зупинки ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , біля них був телевізор у коробці. Вони запропонували йому поїхати до м. Конотопу погуляти і повідомили, що пригощають. Потім вони зупинили автомобіль та поїхали до ломбарду, де ОСОБА_10 заклав телевізор і потім вони разом вживали алкогольні напої.
Стосовно доводів касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки показанням свідка ОСОБА_12 щодо обставин, за яких він разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_10 поїхали до м. Конотопу, де останній здав до ломбарду телевізор, то Суд не бере їх до уваги, оскільки: 
- сторона обвинувачення не наводить переконливих доводів про те, яким саме чином показання зазначеного свідка підтверджують доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки та спростовують висновки судів попередніх інстанцій у цій частині;
- прокурор не ставить питання про неправильне відображення в оскаржуваному рішенні показань вказаного свідка;
- відповідно до змісту оскаржуваної ухвали свідок ОСОБА_12 не був очевидцем подій, описаних в обвинувальному акті.
За таких обставин колегія суддів не бачить підстав для задоволення касаційної скарги прокурора в цій частині.
Також, як видно зі змісту ухвали, предметом перевірки суду апеляційної інстанції були надані стороною обвинувачення письмові докази, а саме: 
- протокол огляду місця події від 12 січня 2021 року, з урахуванням якого суд зазначив, що було оглянуто місце події - господарство, розташоване на вул. Берегівка, 20 у с. Красному Чернігівської області, та проведено відповідне фотографування;
- керівництво з експлуатації та товарний чек на телевізор «Mystery MTV-2223LT2», відповідно до якого суд установив, що власником у гарантійному талоні на телевізор є ОСОБА_11 ;
- інформацію, отриману від Повного товариства «Климчук і компанія «Ломбард Капітал», від 22 квітня 2020 року, зі змісту якої апеляційний суд установив, що до ПТ «Ломбард Капітал», розташованого за адресою: просп. Миру, 9, м. Конотоп, Сумська область, 12 січня 2019 року звертався ОСОБА_10 , який здавав телевізор «Mystery MTV-2223LT2»;
- висновок експерта від 23 квітня 2020 року № 476, з урахуванням якого суд зазначив, що ринкова вартість телевізора «Mystery MTV-2223LT2» станом на 12 січня 2019 року могла становити 2161,05 грн;
- протокол проведення слідчого експерименту від 18 серпня 2020 року, відповідно до якого суд установив, що було проведено перевірку й уточнення показань підозрюваного ОСОБА_7 , наданих на досудовому розслідуванні.
У касаційній скарзі прокурор вказує, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки протоколу слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_7 , зокрема і тому, що під час слідчої дії останній добровільно показав на місці, як саме було скоєно кримінальне правопорушення. При цьому прокурор зазначає, що заперечення обвинуваченим у суді відомостей, що знайшли своє відображення під час слідчого експерименту за його участю, не може свідчити про недопустимість як доказу протоколу цієї слідчої дії, оскільки слідчий експеримент та показання особи є різними джерелами доказів.
Однак такі доводи сторони обвинувачення колегія суддів уважає непереконливими, оскільки, як видно зі змісту оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції: 
- вказав на правильність висновків місцевого суду про те, що дані слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 спростовуються показаннями самого обвинуваченого, наданими в судовому засіданні, а також показаннями потерпілого, свідків та письмовими доказами;
- був позбавлений технічної можливості за клопотанням прокурора повторно переглянути відеозапис слідчого експерименту з метою перевірки доводів сторони обвинувачення та надати йому відповідну юридичну оцінку, оскільки запис слідчої дії, наявний у матеріалах кримінального провадження, було неможливо відтворити, а прокурор не надав копії вказаного відеозапису у зв`язку з його відсутністю.
Зазначені висновки суду апеляційної інстанції, на думку колегії суддів, у цілому є обґрунтованими та узгоджуються з положеннями, передбаченими статтями 23, 94 КПК України, а тому касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.
Щодо ненадання судом апеляційної інстанції оцінки змісту заяви потерпілого про вчинення крадіжки саме ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_10 .
Згідно зі ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 цієї статті). Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 цієї статті).
Верховний Суд у постанові від 30 травня 2023 року (справа № 761/13685/14-к) зазначив, що заява про вчинення злочину не є доказом у розумінні положень ст. 84 КПК України, а виступає підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення відомостей до ЄРДР за фактами, повідомленими в такій заяві, та здійснення їх кримінально-правової перевірки.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 337 КПК України, за якими судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Таким чином, ураховуючи те, що заява потерпілого ОСОБА_9 про вчинення злочину (викрадення телевізора), на підставі положень ст. 84 КПК України та згідно з практикою Верховного Суду, не є доказом у кримінальному провадженні, а також з огляду на те, що обвинувачення за вчинення крадіжки, за обставин, викладених в обвинувальному акті, було пред`явлено лише ОСОБА_7 , то колегія суддів не бачить підстав, які б свідчили про допущення апеляційним судом істотних порушень вимог КПК України в цій частині.
Разом з тим, як видно зі змісту ухвали, судом апеляційної інстанції було враховано показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що він звернувся із заявою про вчинення злочину у зв`язку з тим, що його невчасно повідомили, що ОСОБА_11 дозволила обвинуваченому продати телевізор. 
Щодо ненадання судом апеляційної інстанції оцінки як доказу вироку Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 березня 2021 року стосовно ОСОБА_10 .
У касаційній скарзі сторона обвинувачення, посилаючись на наведене рішення суду, вказує, що ОСОБА_10 було визнано винуватим у збуті майна, завідомо одержаного кримінально протиправним шляхом, а саме телевізора, викрадення якого інкримінувалося ОСОБА_7 , що, на думку, прокурора, не було враховано апеляційним судом, який, у свою чергу, не навів мотивів щодо неналежності та недопустимості цього доказу.
Однак зазначена позиція прокурора, на думку Суду, суперечить наведеним вище положенням, передбаченим статтями 84, 337 КПК України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v. Russia, заяви № 46632/13 і 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участі інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження.
Таким чином, вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 березня 2021 року, ухвалений виключно стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , не є доказом у справі та не може мати преюдиційного значення у кримінальному провадженні щодо виправданого ОСОБА_7 , а тому доводи прокурора в цій частині не спростовують законність й обґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції.
Щодо висновків судів попередніх інстанцій про власника викраденого майна
У касаційній скарзі прокурор звертає увагу на те, що товарний чек на придбання телевізора (зміст якого був покладений в основу рішень судів попередніх інстанцій) не містить даних про покупця, а згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_9 останній протягом кількох років проживав спільно з ОСОБА_11 , тобто перебував з нею в шлюбних відносинах, а тому зазначений телевізор належить свідку та потерпілій на праві спільної сумісної власності (ст. 74 СК України).
Проте, на переконання колегії суддів, вказані доводи прокурора в цілому не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, з огляду на те, що, відповідно до матеріалів справи, судами попередніх інстанцій були враховані показання потерпілого ОСОБА_9 , який, будучи безпосередньо допитаним у порядку ст. 23 КПК України (зокрема, і в ході апеляційного розгляду), з-поміж іншого, зазначив, що він не погоджується, що ОСОБА_7 здійснив крадіжку, оскільки його невчасно повідомили, що ОСОБА_11 дозволила обвинуваченому продати телевізор.
Разом з тим Верховний Суд зауважує, що питання встановлення власника телевізора, який згідно з обвинувальним актом був викрадений у потерпілого ОСОБА_9 , у цілому було предметом перегляду суду апеляційної інстанції, який, погоджуючись із позицією місцевого суду в цій частині, в тому числі з урахуванням зазначених вище показань потерпілого, фактично навів відповідні обґрунтування свого рішення щодо наявності підстав для виправдування ОСОБА_7 .
Водночас колегія суддів зауважує, що прокурор, наводячи доводи, не зазначає, яким саме чином його позиція про те, що вказане майно належить ОСОБА_9 і ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності, спростовує законність й обґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції. 
Щодо наявності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з позицією місцевого суду щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, зазначив, що висновки та мотиви суду першої інстанції в цій частині узгоджуються зі змістом досліджених доказів (показань обвинуваченого, потерпілого, свідків, письмових доказів) і відповідають положенням, передбаченим статтями 91, 370, 373 КПК України.
Ураховуючи вказане, а також з огляду на зміст касаційної скарги прокурора, яка не містить переконливих доводів на спростування наведеної вище позиції суду апеляційної інстанції, а лише зводиться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою наявних у справі доказів (що відповідно до положень ст. 433 КПК України не може бути предметом касаційного розгляду), колегія суддів не убачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції в частині наявності обґрунтованих підстав для виправдування ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Щодо поданих прокурором доповнень до касаційної скарги
09 березня 2026 року на електронну адресу Суду надійшли доповнення до касаційної скарги прокурора ОСОБА_8 , у яких останній просить приєднати та дослідити в судовому засіданні витяги з ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України (введення в оману суду або іншого уповноваженого органу), стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .
Однак вказані доповнення до касаційної скарги прокурора, на думку колегії суддів, не свідчать про наявність законних й обґрунтованих підстав для скасування ухвали суду апеляційної інстанції.
Так, прокурор ні в касаційній скарзі, ні в доповненнях до неї не наводить будь-яких доводів про те, яким саме чином надані ним копії витягів з ЄРДР в інших кримінальних провадженнях спростовують висновки оскаржуваної ухвали (які, як видно з її змісту, були зроблені на підставі досліджених доказів та встановлених обставин справи), з огляду на те, що стороною обвинувачення не було надано даних про доведеність вини ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у наданні завідомо неправдивих показань як потерпілим і свідком у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , у порядку, передбаченому ст. 62 Конституції України, п. 10 ч. 1 ст. 7, ст. 17 КПК України.
Разом з тим Суд зауважує, що питання уведення в оману суду потерпілим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_11 в цьому кримінальному провадженні (що у свою чергу могло вплинути на висновки судів попередніх інстанцій за результатом розгляду пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України), за наявності відповідного вироку суду, можуть бути предметом розгляду в порядку гл. 34 КПК України.
Щодо наявних у вироку розбіжностей у підставах виправдування ОСОБА_7 .
За правилами ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Згідно з ч. 3 ст. 438 КПК України суд касаційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок, ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру, ухвалу про закриття кримінального провадження лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого або особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок: 
- у мотивувальній частині свого рішення зазначив, що аналіз наявних у справі доказів свідчить про те, що стороною обвинувачення не було доведено, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, вчинено обвинуваченим (п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України);
- у резолютивній частині свого рішення вказав, що ОСОБА_7 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
За таких обставин доводи касаційної скарги прокурора про те, що в резолютивній частині вироку місцевий суд виправдав ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю його вини, не ґрунтуються на змісті судового рішення суду першої інстанції. 
Водночас, як видно зі змісту вироку, місцевий суд, мотивуючи свою позицію щодо наявності підстави для виправдування ОСОБА_7 , крім зазначеної вище підстави (недоведеність вчинення злочину обвинуваченим), також зауважив, що сторона обвинувачення не довела, що предмет крадіжки належить потерпілому ОСОБА_9 (який вказав, що власником телевізора є ОСОБА_11 , яка і надала обвинуваченому дозвіл на його відчуження), а тому вказані обставини свідчать про відсутність ознак крадіжки.
Доводи прокурора в цій частині заслуговують на увагу, однак згідно з вироком у його мотивувальній частині судом також наведено обґрунтування підстави для виправдання (у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим) та саме із цієї підстави прийнято рішення про виправдування ОСОБА_7 у резолютивній частині.
Таким чином, передбачена п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України підстава для виправдування ОСОБА_7 фактично знайшла своє відображення як у мотивувальній, так і в резолютивній частинах вироку.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою прокурора, зазначив, що оскільки з об`єктивної сторони крадіжка є діянням у формі таємного викрадення чужого майна (ст. 185 КК України) і предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи, то висновки суду першої інстанції про недоведення стороною обвинувачення того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, вчинено ОСОБА_7 у цілому є обґрунтованими.
Отже, беручи до уваги зазначене, а також з огляду на положення, передбачені ч. 3 ст. 438 КПК України, колегія суддів не бачить підстав для скасування виправдувального вироку, оскільки наведене загалом не свідчить про наявність таких істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили або могли перешкодити їм ухвалити законні й обґрунтовані рішення щодо підстав для постановлення виправдувального вироку, а тому касаційна скарга прокурора в цій частині задоволенню не підлягає.
Щодо допущення судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, оцінив викладені стороною обвинувачення доводи, ретельно їх перевірив та обґрунтовано залишив апеляційну скаргу без задоволення, у цілому належним чином мотивувавши своє рішення. При цьому підстав, які би свідчили про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, чи будь-яких інших порушень, передбачених статтями 410-413 КПК України, про що прокурор вказував у своїй апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не встановив.
Ураховуючи наведене вище, а також з огляду на зміст доводів касаційної скарги сторони обвинувачення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що, на переконання сторони обвинувачення, виразилося в залишенні апеляційним судом поза увагою допущених місцевим судом порушень та в ненаданні відповіді на доводи апеляційної скарги, у ході касаційного розгляду не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатом касаційного розгляду
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції постановити законне й обґрунтоване рішення, не встановлено, то касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, аоскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу з доповненнями прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року стосовно виправданого ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3