ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

12 березня 2026 року	Справа №160/1280/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

20.01.2026 року за допомогою системи «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, з вимогами:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 в часті ігнорування рапорту ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт та звільнити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з лав Національної Гвардії України у зв`язку із необхідністю здійснювати догляд за дітьми: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Позивачем подано рапорт з відповідним пакетом документів про звільнення його з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Зазначений рапорт було отримано відповідачем. На момент звернення до суду з даним позовом рапорт військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України не розглянуто, що є протиправною бездіяльністю. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді О.С. Рябчук.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
06.02.2026 року через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшов відзив проти позову. Відповідач проти позову заперечував, просив в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначив наступне. Наказ Міністерства оборони України 06 серпня 2024 року № 531 «Про затвердження Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України», на який посилається позивач, не поширює свою дію на Національну гвардію України. 
Рапорт "по команді" - це офіційне письмове або усне звернення військовослужбовця до безпосереднього керівника (взвод, рота), яке далі передається вищому командуванню (до командира частини) для вирішення особистих чи службових питань. Рапорт має містити дані командира, суть прохання, ПІБ, звання, підпис і дату. Однак вказаний рапорт, з резолюціями безпосереднього командира (-ів) (начальника (-ів)) (тобто поданий «по-команді») адресований до командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_1 поданий не був.
18.02.2026 року, 20.02.2026 року через систему Електронний суд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено наступне. На даний час ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив місце несення служби без поважних причин з 26 липня 2025 року.
Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України не виносився наказ про призупинення проходження військової служби ОСОБА_1 , оскільки під час дії воєнного стану військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертирували, не призупиняється.
Відповідно до ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Згідно з 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Позивач засобами поштового зв`язку направив до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України рапорт від 25.11.2025 р. про звільнення з військової служби на підставі абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
До рапорту було додано:
- копію паспорту позивача;
- копію довідки про внесення відомостей до Єдиного демографічного реєстру;
- копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи;
- копію посвідчення УБД;
- копії свідоцтв про народження ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 .
Наказом командира частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 27.07.2025 р. №219 виключено з усіх видів забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира частини, як такого, що самовільно залишив місце несення служби без поважних причин з 26 липня 2025 року.
За вказаним фактом внесені відомості до ЄРДР №62025170030015541 від 08.08.2025 року, за ознаками вчинення старшим солдатом ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Отримання рапорту позивача про звільнення з військової служби відповідачем не заперечується.
Доказів розгляду рапорту відповідачем до суду не надано.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-XII).
Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону № 2232-XII.
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).
Згідно з п.12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, переведення військовослужбовців строкової військової служби на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.
Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано п.225 цього Положення.
Так, пп.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Стосовно порядку звільнення, п. 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Вимоги щодо документування управлінської інформації та організація роботи з документами, створеними у паперовій формі у Головному управлінні Національній гвардії України визначено Інструкцією з документування управлінської інформації та організаційної роботи з документами в Національній гвардії України в паперовій формі, що затверджена наказом Командувача Національної гвардії України від 30.11.2020 № 511 (далі - Інструкція № 511).
Згідно з п. 31 Інструкції № 511 резолюція є основною формою реалізації управлінських доручень у письмовій формі, що передбачає постановку конкретного завдання, визначення його предмета, мети, строку та відповідальності за виконання особи, що викладена у вигляді напису на документі.
Абзацом другим пункту 147 Інструкції № 511 передбачено, що головний виконавець організовує роботу співвиконавців, зокрема, визначає строки подання ними пропозицій, порядок погодження і підготовки проекту документа.
Відповідно до п. 148 Інструкції № 511 виконання документа передбачає збирання та опрацювання необхідної інформації, підготовку проекту відповіді на документ, його оформлення, погодження, подання для підписання відповідному керівнику.
Згідно з п. 150 Інструкції № 511 документ подається на підпис разом з документами, на виконання чи на підставі яких його складено.
Згідно з п. 134 Інструкції № 511 на стадії попереднього розгляду здійснюється відбір документів, що не підлягають реєстрацією службою діловодства (додаток 4).
Пунктом 14 Примірного переліку документів, що не підлягають реєстрації (додаток 4) передбачено рапорти, зокрема військовослужбовців.
Відповідно до абзацу 5 пункту 158 Інструкції № 511 документи, в яких строк виконання не зазначено, крім документів інформаційного характеру, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа, якщо інше не передбачено нормативними актами.
Натомість, абзацом 2 цього ж пункту 158 Інструкції № 511 передбачено, що типові строки виконання документів установлюються законодавством.
Положеннями частини першої статті 1 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до частини 1статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Оцінюючи усі докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Спірні правовідносини склалися у цій справі щодо нерозгляду відповідачем рапорту від 25.11.2025 р. позивача про звільнення з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
З матеріалів справи вбачається, що позивач склав рапорт від 25.11.2025 р. командиру військової частини НОМЕР_2 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Позивачем подано рапорт із клопотанням про його звільнення з обґрунтуванням підстав такого звільнення та доданими доказами поважності причин звільнення, отже позивачем подано рапорт із урахуванням вимог до рапорту.
Відповідачем не надано суду рапорту позивача з резолюцією посадової особи військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Станом на час розгляду справи письмової відповіді відповідача щодо розгляду рапорту позивача матеріали справи не містять.
Суд погоджується з доводами відповідача, що Інструкція № 40 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України та керується, зокрема, Інструкцією № 511.
Оскільки рапорт позивача не підлягає реєстрації, то положення абзацу 5 пункту 158 Інструкції № 511 щодо виконання документу не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа у цьому випадку не застосовуються.
При цьому, абзацом 2 пункту 158 Інструкції № 511 передбачено, що типові строки виконання документів установлюються законодавством.
Отже, положення абзацу 2 пункту 158 Інструкції № 511 передбачають типові строки виконання відповідальними особами військової частини документів, встановлені чинним законодавством України, тобто, зокрема, Законом України «Про звернення громадян», який передбачає розгляд звернень громадян, у цьому випадку рапорт військовослужбовця, у строки, встановлені ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», зокрема, в місячний термін.
Як зазначалось, станом на час розгляду справи у суді відповідь відповідача щодо розгляду рапорту від 25.11.2025 р. позивача у матеріалах справи відсутня, рішення про звільнення або відмову у звільненні не прийнято протягом строку, встановленого інструкцією № 511.
При цьому, право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеного у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком відреагувати на рапорт.
Наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.
У даному випадку відповідачем не було розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби по суті, відповідно, й не було прийнято обґрунтоване та вмотивоване рішення командування військової частини щодо відмови у задоволенні рапорту або наказ про звільнення з військової служби.
Таким чином, у даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.
Згідно із загальними засадами права дії суб`єкта владних повноважень це - активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
В свою чергу, відсутність належним чином оформленого наказу про звільнення позивача з військової служби чи відмову у його звільненні, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не розгляді рапорту позивача, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами.
Відсутність чи наявність позивача в переліку осіб, котрі самовільно залишили місце несення служби жодним чином не нівелює обов`язку відповідача належним чином здійснювати свої обов`язки щодо задоволення чи обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту в разі відсутності підстав для такого звільнення, у визначений законодавством України строк та спосіб по суті порушеного в ньому питання.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження», суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що рапорт позивача від 25.11.2025 р. не був розглянутий військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України та будь-якого рішення за результатами розгляду рапорту відповідачем не прийнято.
Таким чином, відповідачем ще не вичерпано дискреційні повноваження щодо прийняття рішення за результатами розгляду рапорту.
Тому, позовні вимоги про зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби є передчасними та не підлягають задоволенню. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно п. 12 ч. 1 ст. 5 до Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.
Отже, позивач є особою, звільненою від сплати судового збору, тому суму помилково сплаченого позивачем судового збору не може бути стягнуто з відповідача.
Суму судового збору може бути повернуто позивачу ухвалою суду на підставі його заяви. 
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Аміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не розгляду по суті рапорту ОСОБА_1 від 25.11.2025 р. про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 25.11.2025 р. про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
В решті позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук