П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/5182/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року (суддя Дерев`янко Л.Л., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 29.08.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

21.05.2025 до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якому позивачка просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 04.04.2025 №064250009482 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області починаючи з 26.03.2025 призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивачка подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.
На думку апелянтки, єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.09.2023 у справі №280/6884/21. ОСОБА_1 віднесена до 4 категорії осіб потерпілих від Чорнобильської катастрофи та має посвідчення серії НОМЕР_1 , видане 16.12.1992, громадянина, який постійно проживав у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії до прийняття рішення Уряду України про відселення (Розпорядження ради Міністрів УРСР від 28.06.1989 №224). Це означає, що під час видачі позивачці вказаного посвідчення уповноваженим органом перевірялись обставини праці (проживання) позивачки у посиленому радіологічному контролі станом на 1 січня 1993 не менше чотирьох років. В протилежному випадку - у разі не підтвердження таких обставин, ОСОБА_1 не отримала би вказаного посвідчення. Наявність у позивачки статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи відповідачем не оспорюється, зазначене посвідчення є чинним і вказує на те, що остання згідно положень Закону №796-XII та Порядку №51, є особою, яка станом на 01.01.1993 прожила або відпрацювала чи постійно навчалася у зоні посиленого радіологічного контролю відселення не менше 4 років. Водночас, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, рішення та дії якого оскаржуються, не надано доказів того, що видача позивачці посвідчення була оскаржена або, що таке посвідчення скасоване.
Крім того, згідно довідки, виданої виконкомом Малинської міської ради Житомирської області №4988 від 17.07.2024, позивачка з 01.07.1986 року по 20 серпня 1990 року, з 28.08.1990 по 13.02.1991 постійно проживала та була зареєстрована в м. Малин Житомирської області. Дана територія згідно постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23 липня 1991 року віднесений до зони посиленого радіологічного контролю (4 зона). Поряд із цим апелянтка звернула увагу на відсутність інформації про те, що вищевказана довідка, органом яким складена, була відкликана, будь-якими суб`єктами оскаржена та відповідним органом скасована, а тому є належним доказом та підтверджує факт проживання позивачки на території зони безумовного (обов`язкового) відселення у вищевказаний період.

Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надіслало до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.03.2025 позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
До заяви було, серед іншого додано:
- копію посвідчення позивачки як громадянки, яка постійно проживала у зоні посиленого радіологічного контролю серія В-і №383303 у період з 1986-1992;
- копію трудової книжки НОМЕР_2 від 04.10.1986, яка містить такі написи: №3 від 24.08.1988, здійснений Малинівською швейною фабрикою про звільнення з роботи за власним бажанням в зв`язку з вступом на навчання; №4 від 01.09.1988 про зарахування на денне відділення Обухівського медучилища, №5 від 01.07.1990 про закінчення повного курсу навчання в Обухівському медучилищі, №8 від 01.03.1991 про прийняття на посаду медсестри лор відділення поліклініки Бендерського територіального медичного об`єднання, №9 від 12.10.1994 про звільнення з посади у Бендерському територіальному медичному об`єднанні по догляду за дитиною дошкільного віку;
- довідку від 17.07.2024 №4988, видану сектором ведення реєстру Виконавчого комітету Малинівської міської ради Житомирської області, щодо реєстрації проживання та фактичного місця проживання в м. Малин Житомирської області, за відомостями якої позивачка постійно проживала та була зареєстрована в м. Малин, зокрема, в періоди з 01.07.1986 по 20.08.1990, з 28.08.1990 по 13.02.1991, з 14.02.1992 по 20.12.2000.
За результатом розгляду зазначеної заяви, ГУ ПФУ в Миколаївській області 04.04.2025 прийняло рішення №064250009482 про відмову в призначенні пенсії.
За висновком органу Пенсійного фонду України у позивачки відсутнє право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796 у зв`язку із не підтвердженням факту проживання (роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років.
При визначенні періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю не враховано періоди: з 01.09.1988 по 29.06.1990 навчання в Обухівському медичному училищі Київської області, згідно із дипломом НОМЕР_3 від 30.06.1990, оскільки м. Обухів не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю; з 01.03.1991 по 12.10.1994 робота в Бендерському територіальному медичному об`єднанні, згідно із трудовою книжкою НОМЕР_4 від 04.10.1986, оскільки не можливо визначити місце знаходження робочого місця особи. 
Період проживання в зоні посиленого радіологічного контролю становить 23 роки 0 місяців 03 дні (з 01.07.1986 по 31.08.1988, з 30.06.1990 по 13.02.1991, з 13.10.1994 по 31.12.2014), в тому числі станом на 01.01.1993 - 02 роки 09 місяців 14 днів.
Вважаючи неправомірною відмову у призначенні пенсії за віком, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи спростовується той факт, що позивачка станом на 1993 рік постійно проживала протягом чотирьох років у зоні посиленого радіологічного контрою, тому відсутні підстави для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних міркувань.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі – Закон №1058-ІV), пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України від 28 лютого 1991 року№796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі – Закон №796-XII).
Згідно зі статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років відносяться до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.
Згідно зі статтею 65 Закону №796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Також згідно з частиною першою статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII встановлено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зменшення пенсійного віку - 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
При цьому початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-ІV і цього Закону.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка має статус громадянина, який постійно проживав у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії до прийняття рішення Уряду України про відселення (Розпорядження ради Міністрів УРСР від 28.06.1989 № 224), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданого 16.12.1992.
Вважаючи, що вона має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII звернулася до Управління ПФУ із відповідною заявою.
В контексті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що на виконання положень Закону №1058-ІV постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі – Порядок №22-1).
Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності).
Отже, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі №572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі №572/456/17.
У постановах від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі №500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі №500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. Водночас зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Враховуючи наведені висновки та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 перелік документів, що подається особою для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, колегія суддів зауважує, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII.
Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі №460/658/24.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Також колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Таким чином посилання позивачки у апеляційній скарзі на те, що вона віднесена до 4 категорії осіб потерпілих від Чорнобильської катастрофи та має посвідчення серії НОМЕР_1 , видане 16.12.1992, громадянина, який постійно проживав у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії до прийняття рішення Уряду України про відселення (Розпорядження ради Міністрів УРСР від 28.06.1989 №224) не є достатнім доказом того, що ОСОБА_2 є особою, яка станом на 01.01.1993 прожила або відпрацювала чи постійно навчалася у зоні посиленого радіологічного контролю відселення не менше 4 років.
Застосовуючи вищезазначені висновки та правові норми до правовідносин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вагомим у цьому випадку є встановлення факту фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.
Так, на обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 надала суду довідку, видану виконкомом Малинської міської ради Житомирської області №4988 від 17.07.2024 про те, що позивачка з 01.07.1986 року по 20 серпня 1990 року, з 28.08.1990 по 13.02.1991 р. постійно проживала та була зареєстрована в м. Малин Житомирської області. Дана територія згідно постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23 липня 1991 року віднесений до зони посиленого радіологічного контролю (4 зона).
Водночас указані докази в сукупності не свідчать про те, що позивачка станом на 01.01.1993 прожила більше 4 років в м. Малин, оскільки згідно відомостей трудової книжки позивачки у період з 01.09.1988 по 29.06.1990 вона навчалась на денному відділенні Обухівського медичного училища, а з 01.03.1991 по 12.10.1994 працювала медичною сестрою лор-відділення у Бендерському територіальному медичному об`єднанні.
Ні місто Обухів, ні місто Бендери не відносяться до зони посиленого радіологічного контролю.
При цьому, постійне місце навчання на денній формі позивачки та її роботи нерозривно пов`язане з її постійним місцем проживанням, відтак вищезгадані періоди навчання/роботи позивачки спростовують факт постійного її проживання у зоні посиленого радіологічного контролю.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що надані позивачкою документи не доводять її права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Резюмуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанцій було порушено норми матеріального права чи неправильно з`ясовані обставини справи. Адже суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів при прийнятті даного судового рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", заява №303-A, п. 29).
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов