П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/554/26	

Перша інстанція: суддя Бойко О.Я.,
повний текст судового рішення
складено 29.01.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Димерлія О.О.,
суддів – Вербицької Н.В., Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 у справі №420/554/26 про повернення позовної заяви позивачеві
У С Т А Н О В И В:
08.01.2026 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 23.05.2025 ВП № 78172433.
У зв`язку з тим, що позовну заяву подано поза межами строку, який установлено приписами процесуального закону, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2026 у справі №420/554/26 адміністративний позов ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без руху. 
У названій ухвалі суд першої інстанції також вказав про неповажність наведених позивачем підстав для поновлення процесуального строку. 
З огляду на те, що у встановлений окружним адміністративним судом строк недоліки позовної заяви усунуто не було ухвалою суду першої інстанції від 26.01.2026 у справі №420/554/26 позовну заяву повернуто позивачу. 
Не погодившись із такою ухвалою суду першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_2 подано апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення окружним адміністративним судом норм процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із направленням справи до окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо відкриття провадження.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зауважує, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки дій позивача та не з`ясував, чи були вчинені дії, спрямовані на усунення недоліків, та чи існували об`єктивні перешкоди для їх усунення. На думку скаржника, повернення позову є проявом надмірного процесуального формалізму та перешкоджає доступу до правосуддя. 
В силу приписів частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, судом апеляційної інстанції установлено таке. 
Зокрема, колегією суддів з`ясовано, що 23.05.2025 Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийнято постанову ВП № 78172433 про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавчого збору в сумі 32000грн. 
Не погодившись із таким індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначено статтею 287 КАС України, відповідно до якої учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).
Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права й інтереси інших учасників правовідносин.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Як з`ясовано колегією суддів, предметом даного спору є постанова Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 23.05.2025 ВП № 78172433.
Залишаючи позовну заяву без руху (ухвала від 14.01.2026) Одеським окружним адміністративним судом з`ясовано, що про існування спірної постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 стало відомо до 25.08.2025, оскільки позивачем вживались заходи щодо сплати судового збору з метою її оскарження в судовому порядку. 
Означеного ІНФОРМАЦІЯ_1 не заперечує та не спростовує. 
Однак, позовну заяву про визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 23.05.2025 ВП № 78172433 позивачем до суду першої інстанції скеровано лише 08.01.2026, тобто поза межами визначеного приписами чинного процесуального законодавства десятиденного строку.
КАС України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість, закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин – вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Іншого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, - немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з підготовкою до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку, за загальним правилом, може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) обставина виникла протягом строку, який встановлений законом або судом; 4) обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом або судом. У свою чергу, поважною причиною може бути обставина, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк, виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який встановлений законом або судом та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. 
За усталеною та послідовною практикою Верховного Суду, обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з Державного бюджету України, відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору тощо, не можуть бути підставою для реалізації такою особою права на оскарження індивідуального акту в судовому порядку в будь-який необмежений час після закінчення такого строку та, відповідно, підставою для поновлення зазначеного строку.
У ситуації з пропуском строків державними органами поважними причинами пропуску строку апріорі не може виступати необхідність дотримання внутрішньої процедури виділення та погодження коштів на сплату судового збору чи тимчасова відсутність таких коштів. Це пов`язано з тим, що держава має дотримуватись принципу «належного урядування» та не може отримувати вигоду від порушення правил та обов`язків, встановлених нею ж.
Обставини пов`язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю коштів, призначених для сплати судового збору, не звільняють орган державної влади від обов`язку своєчасної його сплати. Позивач має однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків поряд з іншими учасниками справи, а тому наведені ним обставини щодо відсутності бюджетного фінансування не повинні впливати на можливість неухильного виконання покладених на нього нормами КАС України процесуальних обов`язків щодо своєчасного звернення до суду.
Отже, сама по собі сплата судового збору після спливу встановленого КАС України не може бути безумовною підставою для поновлення процесуального строку.
У контексті викладеного слід вказати, що поновлення строку не є обов`язком суду, а є предметом його оцінки (розсуду) залежно від встановлених обставин, доводів і доказів сторін.
Натомість, відповідних належних доказів на підтвердження наявності в даному випадку поважних причин, які зумовлюють можливість поновлення процесуального строку, скаржником до апеляційної скарги не додано. 
Скаржником не доведено вчинення усіх можливих та залежних від нього дій у розумні строки, без невиправданих зволікань з метою виконання процесуального обов`язку щодо усунення недоліків позовної заяви, яку залишено без руху. 
При цьому, апеляційний адміністративний суд відхиляє довід скаржника про те, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки дій позивача та не з`ясував, чи були вчинені дії, спрямовані на усунення недоліків, та чи існували об`єктивні перешкоди для їх усунення, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 жодних звернень стосовно існування об`єктивних перешкод для усунення недоліків до окружного адміністративного суду не направлялось. 
Колегія суддів вказує, що положення процесуального законодавства не наділяють суд першої інстанції самостійно (без звернення позивача) відшуковувати підстави, які можуть вплинути на своєчасність виконання стороною ухвали суду. 
Надання оцінки діям позивача, з`ясування вчинення ним дій, спрямованих на усунення недоліків, та існування об`єктивних перешкод для їх усунення окружний адміністративний суд уповноважений лише в разі подання відповідного звернення. 
Приписами КАС України чітко передбачено, що в разі якщо позивач у встановлений судом строк не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, позовна заява повертається позивачеві. 
Крім того, слід звернути увагу, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантують кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не лише держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Означене спростовує припущення скаржника стосовно того, що в досліджуваній ситуації повернення позовної заяви обмежує позивачу право доступу до правосуддя. 
У контексті вказаного слід також зауважити, що в даному випадку повернення позовної заяви відбулось не з формальних підстав, а внаслідок пасивної поведінки ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не є юридично спроможними доводи позивача відносно протиправності ухвали від 09.01.2026, т.я. таке судове рішення не є предметом оскарження в справі №420/554/26.
У досліджуваній ситуації ухвалу про залишення позову без руху прийнято 14.01.2026, а ухвалу про повернення позовної заяви позивачеві - 29.01.2026.
За наслідком дослідження наведених в апеляційній скарзі обґрунтувань у системному зв`язку із законодавчими приписами колегія суддів зазначає, що в даному випадку пропуск строку звернення до суду пов`язаний виключно із суб`єктивними обставинами, які залежать від пасивної поведінки позивача. 
Наведені скаржником доводи не виправдовують безпідставність пропуску процесуального строку для реалізації права на звернення до суду та не свідчить про наявність поважних причин пропуску цього строку.
Колегія суддів вказує, що в даному випадку порушення позивачем строку звернення до суду з позовом відбулось без поважних причин.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду передбачено статтею 123 КАС України. 
Відповідно до ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
У зв`язку з тим, що позовну заяву ІНФОРМАЦІЯ_2 подано після установленого законодавством строку, а викладені в адміністративному позові підстави були неповажними ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2026 у справі №420/554/26 адміністративний позов залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк, з дня отримання даного судового рішення, для усунення недоліків позову. 
Означене судове рішення було надіслано ІНФОРМАЦІЯ_1 в його електронний кабінет та доставлено адресату 16.01.2024 о 00год 54хв., що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою про доставку електронного листа від 19.01.2026.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на дату прийняття Одеським окружним адміністративним судом ухвали про повернення позовної заяви (29.01.2026, що становить навіть більш ніж 10 днів з дня отримання ухвали про залишення позову без руху) ІНФОРМАЦІЯ_2 жодних звернень до суду першої інстанції з метою усунення недоліків позовної заяви не скеровувалось.
Пунктом 1 частини 4 статті 169 КАС України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
З огляду на те, що у строк встановлений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху ІНФОРМАЦІЯ_2 недоліки не усунуто, позовну заяву цілком обґрунтовано 29.01.2026 було повернуто позивачеві.
Установлені вище судом апеляційної інстанції фактичні обставини та зроблені висновки у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі твердження позивача.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.169, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 у справі №420/554/26 про повернення позовної заяви позивачеві – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.І. Шляхтицький