Справа № 127/10955/25
Провадження № 22-ц/801/403/2026
Провадження № 22-ц/801/574/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року	Справа № 127/10955/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Стадника І. М., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ грошового зобов`язання подружжя за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – адвоката Старого М. М. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Антонюка В. В. від 01 грудня 2025 року (дата складення повного тексту судового рішення: 04 грудня 2025 року) та  ОСОБА_3 на додаткове рішення цього ж суду від 17 грудня 2025 року (дата складення повного тексту судового рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за яким просив поділити двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за ним право власності на частину цієї квартири.
Вказував, що 26 липня 2020 року уклав шлюб з ОСОБА_4 , а 09 вересня 2020 року за спільні кошти з його письмовою згодою вони придбали зазначену квартиру, яку зареєстрували на ім`я ОСОБА_5 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2024 року шлюб між сторонами розірвано (у зв`язку з чим ОСОБА_5 повернуто дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ), але добровільно вирішити питання про поділ спільного майна подружжя вони не можуть, тому що ОСОБА_7 заперечує його право власності на частку цієї квартири.
02 травня 2025 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , за яким просила визнати кошти, позичені ОСОБА_3 07 вересня 2020 року у ОСОБА_8 , такими, що витрачені в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Стягнути з ОСОБА_1 на її користь 618 108 грн 00 к. та судові витрати, пов`язані із розглядом зустрічного позову.
Покликалась на те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року у справі стягнуто з неї на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики від 07 вересня 2020 року в сумі 1 236 216 грн 00 к.
Цим рішенням встановлено, що згідно з розпискою від 07 вересня 2020 року ОСОБА_2 , перебуваючи у здоровому глузді та ясній пам`яті, без примусу та будь-якого тиску 07 вересня 2020 року отримала від ОСОБА_8 кошти в сумі 30 000 доларів на придбання квартири АДРЕСА_1 , які зобов`язувалась повернути на першу вимогу, але не раніше 07 вересня 2023 року та не пізніше 01 березня 2024 року.
ОСОБА_2 квартиру купила, але грошей ОСОБА_8 не повернула.
Оскільки кошти за укладеним 07 вересня 2020 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 договором позики були витрачені в інтересах сім`ї – на придбання квартири АДРЕСА_1 , то зобов`язання з їх повернення є спільним сумісним боргом колишнього подружжя ОСОБА_9 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року позов  ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено повністю.
Здійснено поділ майна, квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 її частину.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 994 грн 11 к
Визнано кошти, позичені ОСОБА_3 на підставі договору позики від 07 вересня 2020 року, укладеного між нею та ОСОБА_8 такими, що витрачені в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 частину цього боргу в сумі 618 108 грн 00 к. та 6 181 грн 08 к. у відшкодування судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами в період шлюбу, відповідно належала їм на праві спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу між колишнім подружжям в рівних частинах.
Гроші в сумі 30 000 доларів, що еквівалентно 1 236 216 грн 00 к., на придбання цієї квартири ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_10 , що встановлено судовим рішенням від 27 січня 20225 року, яке набрало законної сили, відповідно вони позичені в інтересам їх сім`ї, а зобов`язання з її повернення є спільним сумісним боргом ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , відповідно з нього на її користь підлягає стягненню половина цього боргу.
Додатковим рішенням цього ж суду від 17 грудня 2025 року задоволено заяви  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 30 000 грн 00 к., а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 20 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Додаткове рішення мотивоване тим, що оскільки позовні вимоги як  ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 задоволено повністю, а тому з кожного з них необхідно стягнути документально підтверджені витрати на правничу допомогу адвокатів, понесені іншою стороною.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Старий М. М., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову ОСОБА_3 скасувати, постановити у цій частині нове судове рішення про відмову у її позові, в решті залишивши рішення без змін.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що суд першої інстанції помилково вважав борг ОСОБА_3 перед її батьком ОСОБА_8 спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_9 , тому що ні доказів фактичної передачі грошей, їх реального руху, цільового використання, наявності письмової згоди іншого з подружжя на укладення договору позики у справі не було; не звернув увагу на різницю в сумі позичених ОСОБА_11 коштів із ціною квартири за договором купівлі-продажу. Суд безпідставно надав преюдиційне значення рішенню Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 1 236 216 грн 00 к. боргу, тому що ОСОБА_1 участі у цій справі не брав, а тому жодних правових наслідків для нього воно не створює.
Звертав увагу, що звернення з позовом батька ОСОБА_3 . ОСОБА_8 про стягнення боргу до неї, визнання цього позову ОСОБА_3 без залучення до участі у цій справі ОСОБА_1 спрямоване на штучне створення відповідного боргового зобов`язання задля унеможливлення поділу спільного сумісного майна подружжя, що очевидно вказує на недобросовісність поведінки ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .
Представник ОСОБА_3 – адвокат Країло С. В. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Старого М. М., за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без мін, як таке, що ухвалене відповідно до встановлених обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, яким вони регулюються. 
Звертав увагу, що з часу подання зустрічного позову ОСОБА_1 рішення Вінницького міського суду від 17 січня 2025 року в апеляційному порядку не оскаржував, а тому вважається таким, що погодився з його змістом.
Він також подав апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції від 17 грудня 2025 року, за яким з посиланням на порушення судом норм процесуального права, недоведеність обставин, які суд визнав встановленим, просив скасувати його в частині стягнення витрат на правничу допомогу адвоката Старого М. М., залишивши заяву ОСОБА_1 про стягнення цих витрат без розгляду через не направлення її копії та доданих до неї документів  ОСОБА_3 . 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – адвоката Старого М. М. підлягає задоволенню, а скарга представника ОСОБА_3 – адовката Країла С. В. задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Установлено, що з 26 липня 2020 року по 30 січня 2024 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
09 вересня 2020 року ОСОБА_12 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І. С., за яким ОСОБА_12 продала, а ОСОБА_5 купила двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
На укладення цього договору надав письмову згоду ОСОБА_1 , у якій нотаріус ознайомила його зі змістом статей 60, 65 Сімейного кодексу України (далі СК України).
Рішення суду в частині визнання квартири спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_9 та її поділу не оспорюється.
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
На підтвердження зустрічних вимог про визнання боргу в сумі 1 236 216 грн 00 к. за договором позики від 07 вересня 2020 року, укладеним між ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , спільним сумісним боргом сторін та його поділ заявниця надала рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_8 до неї про стягнення цих коштів, який вона визнала повністю.
Саме це рішення взяв за основу суд першої інстанції для задоволення зустрічного позову ОСОБА_8 .
Підстави звільнення від доказування імперативно установлені у статті 82 ЦПК України. Зокрема, згідно з її частиною четвертою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто преюдиційне значення при вирішенні спору має лише рішення, ухвалене у справі, у якій брала участь особа щодо якої встановлені відповідні обставини, в іншому випадку такі обставини підлягають доказуванню на загальних підставах.
Цей висновок відповідає принципам змагальності та диспозитивності цивільного судочинства (статті 12, 13 ЦПК України) і неодноразово застосовувався Верховним Судом, зокрема у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21.
Оскільки ОСОБА_1 не брав участі у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, то вважати доведеним те, що ОСОБА_3 позичила гроші у ОСОБА_8 в сумі 30 000 доларів, що еквівалентно 1 236 216 грн 00 к. та використала їх в інтересах сім`ї для придбання квартири АДРЕСА_1 , за умови заперечення цього факту ОСОБА_1 на підставі самого лише рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року неможна.
Факт не оскарження цього рішення ОСОБА_1 в апеляційному порядку не свідчить про визнання ним установлених у ньому обставин і не звільняє ОСОБА_3 від їх доказування.
При цьому адвокат Старий М. М. правильно звернув увагу у своїй апеляційній скарзі, що за правилами статті 53 ЦПК України у разі, якщо рішення суду може вплинути на права і обов`язки інших, ніж сторони, осіб, такі особи повинні залучатися до участі у справі як треті особи.
Очевидно, що і ОСОБА_8 і ОСОБА_3 , відповідно колишні тесть та дружина ОСОБА_1 , на час розгляду справи про стягнення боргу не могли не знати, що рішення у цій справі може стосуватися його прав і обов`язків як співвласника квартири, яка, за твердженням ОСОБА_8 і з визнання ОСОБА_3 була придбана за рахунок позики.
Незалучення ж його до участі у справі про стягнення боргу, навпаки свідчить про те, що рішення у цій справі не стосується його прав і обов`язків, а отже борг в розмірі 30 000 доларів або 1 236 216 грн 00 к. є особистим боргом ОСОБА_3 перед її батьком ОСОБА_8 незалежно від того на які потреби вона його використала.
У своїй апеляційній скарзі адвокат Старий М. М. слушно зауважив з посиланням на усталену практику Верховного Суду (постанови від 09 липня 2025 року у справі № 947/5939/20, 19 березня 2025 року у справі № 759/11754/23, 10 травня 2023 року у справі 215/1191/17, 21 травня 2025 року у справі № 369/10615/19), що учасники цивільного обороту, які є пов`язаними чи афілійованими особами, наприклад, родичі, які вчиняють договір позики, в якому вказано про передання грошових коштів на придбання конкретного майна з метою, зокрема, покладення на колишнього чоловіка / дружину солідарного обов`язку щодо повернення позики діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно колишнього чоловіка / дружини.
Про недобросовісність поведінки ОСОБА_3 у спорі про поділ квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 свідчать її непослідовні, суперечливі процесуальні дії, зокрема звернення з позовом до нього у 2023 році про поділ цієї ж квартири, який визнав ОСОБА_1 , і у якому жодних доводів про наявність договору позики з її батьком на придбання квартири ОСОБА_3 не наводила. Її позов суд першої інстанції задовольнив 25 березня 2024 року, але сама ж позивачка подала апеляційну скаргу на це рішення, у якій спростовувала обставини, викладені нею у позовній заяві, а в подальшому, аби рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2024 року про поділ квартири в рівних частках між нею і ОСОБА_1 не набрало законної сили, в суді апеляційної інстанції відмовилась від позову, що імперативно призвело до визнання рішення нечинним та закриття провадження у справі.
Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).
Добра совість – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). 
Апеляційний суд звертає також увагу, що у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) Велика Палата Верховного Суду вказала таке:
«За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Згідно із частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
На підставі частини другої статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Особливості дрібного побутового договору визначені у частині першій статті 31 ЦК України, за змістом якої правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин різні межі вартості.
За загальним правилом такий правочин (дрібний побутовий) має повністю виконуватися сторонами в момент його вчинення, а тому він може вчинятися або усно (частина перша статті 205 ЦК України), або шляхом здійснення конклюдентних дій (частина друга статті 205 ЦК України).
З ознак дрібного побутового правочину можна виділити: 1) безпосередня спрямованість на задоволення потреб громадянина; 2) моменти укладення та виконання як правило збігаються, або слідують один за одним; 3) невисока вартість.
Оскільки поняття дрібного побутового правочину є оціночним, то в разі спору суд виходячи з оцінки фактичних обставин справи має кваліфікувати правочин як дрібний побутовий або як такий, що не відповідає вказаним у чинному законодавстві вимогам.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Тобто до кола об`єктів правовідносин відносять матеріально виражені речі, у тому числі гроші. Юридичний аспект грошей полягає в розумінні поняття грошей як особливого об`єкта правовідносин. У цивільному праві гроші, як і цінні папери, визнаються окремим різновидом речей, причому різновидом родових, замінних речей. Загибель грошових знаків у боржника не звільняє його від обов`язку сплатити кредиторові відповідну грошову суму.
Будь-який грошовий знак незалежно від того, чи має він законну платіжну силу чи ні, визначається за такою ознакою: у якому числовому відношенні він перебуває до визначеної рахункової одиниці. Фізичні і ціннісні властивості грошового знака можуть відображатися лише у формі того чи іншого числового відношення цього знака до рахункової грошової одиниці (маштаб, що дає змогу порівнювати відносну вартість).
Законодавець, користуючись цією функцією, у разі потреби пов`язує з визначеною абстрактною цінністю деякі юридичні наслідки (наприклад, встановлює мінімальний розмір статутного капіталу акціонерного товариства з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати).
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Оскільки гроші також є майном, сенс необхідності згоди одного з подружжя на укладення другим із подружжя договору, який виходить за межі дрібного побутового, полягає у тому, що кожен з подружжя має право брати участь у розпорядженні грішми, зокрема якщо їх сукупний розмір перевищує визначені законодавцем межі, встановлені для відповідного правочину.
Таким чином, для визначення вартості вчинюваного одним з подружжя правочину (договору позики), з метою його кваліфікації як такого, що виходить за межі дрібного побутового та укладений щодо цінного майна, що у свою чергу потребувало б письмової згоди іншого з подружжя, слід враховувати конкретну межу, встановлену законодавцем у частині першій статті 1047 ЦК України, та брати за основу неоподатковуваний мінімум доходів громадян, перевищення десятикратного розміру якого обумовлює обов`язковість укладення договору позики в письмовій формі.
У частині першій статті 1047 ЦК України законодавець пов`язав обов`язковість укладення договору позики у письмовій формі з умовою, коли його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткового мінімуму доходів громадян, а отже логічним є висновок, що згода іншого з подружжя на укладення такого договору має надаватись також письмово.
Отже, згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частина перша статті 1047 ЦК України), має бути надана у письмовій формі».
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Тобто для доведення зустрічного позову ОСОБА_3 повинна була надати не рішення суду про стягнення боргу, у справі, у якій ОСОБА_1 участі не брав, а докази укладення договору позики в інтересах сім`ї, зокрема щодо письмової згоди на його укладення ОСОБА_1 , фактичної передачі коштів ОСОБА_8 та їх використання на придбання квартири. 
Крім того згідно з частиною першою статті 544 ЦК України про те, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Отже вимога про стягнення частини присудженого до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 боргу могла би бути задоволена лише у випадку надання доказів виконання зобов`язання ОСОБА_3 (тобто доказів фактичної сплати визначеної суми), на що суд першої інстанції уваги не звернув. 
Оскільки суперечлива процесуальна поведінка ОСОБА_3 вказує на недобросовісність її дій щодо укладення договору позики з ОСОБА_8 та подальшого стягнення з неї суми боргу за цим договором судовим рішенням саме для покладення на колишнього чоловіка солідарного обов`язку з повернення позики у справі про поділ спільного сумісного майна, жодних доказів на підтвердження отримання грошей в позику від ОСОБА_8 в інтересах сім`ї, їх витрачання на придбання квартири, а також фактичного повернення суми позики ОСОБА_8 . ОСОБА_3 у цій справі, не надала, то рішення суду в оскарженій його частині про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 та додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на її користь 20 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у зустрічному позові та відмову у стягненні цих витрат.
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – адвоката Країла С. В., то вони не відповідають дійсності, тому що в томі 1 на а. с. 216 є опис вкладення до рекомендованого поштового відправлення на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_8 заяви про відшкодування судових витрат на 6-ти аркушах (відповідає кількості аркушів заяви з додатками, що є у справі) та фіскальний чек про оплату такого відправлення.
Частина дев`ята статті 83 ЦПК України вимагає надання доказів саме надсилання відповідних письмових доказів іншим учасникам розгляду справи, а не підтвердження отримання ними цих доказів.
Враховуючи, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – адвоката Старого М. М. підлягає задоволенню, на підставі частини першої статті 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 9 084 грн 00 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Старого М. М. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2025 року залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ грошового зобов`язання подружжя скасувати та постановити нове судове рішення, яким у зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ грошового зобов`язання подружжя відмовити.
Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2025 року в частині стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 к. скасувати і постановити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у стягненні цих витрат.
В решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9 084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн 00 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач за первісним, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 .

(Повний текст судового рішення виготовлено 17 березня 2026 року)

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        І. М. Стадник

Т. М. Шемета