_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/21773/23
Провадження № 2/947/98/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.03.2026 року
Київський районний суд м.Одеси у складі:
головуючого судді - Гниличенко М.В.
при секретарі - Тіщенко О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд - 

ВСТАНОВИВ: 

07.07.2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 звернулись до Київського районного суду м.Одеси з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, яким просили визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в частині передачі майна, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , а саме частки житлового будинку, площею 77,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1269320851101); визнати недійсним договір купівлі-продажу майна, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині передачі майна, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , а саме частки житлового будинку, площею 77,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1269320851101; скасувати рішення про державну реєстрації речового права на нерухоме майно, а саме - житловий будинок, площею 77,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1269320851101; витребувати нерухоме майно, а саме - житловий будинок, площею 77,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1269320851101, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з чужого незаконного володіння.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2023 року вказану справу передано судді Гниличенко М.В.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 19.02.2024 року провадження по справі було відкрито у порядку загального позовного провадження.Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи у судовому засіданні з викликом сторін.
16.04.2024 року від представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Павельченко І.В. надійшов відзив на позов, яким просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі./а.с.141,т.1/
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 11.03.2024 року зупинено провадження по цивільній справі № 947/21773/23 за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна з чужого незаконного володіння - до вступу спадкоємців у спадкові права та залучення до участі у справі правонаступника (правонаступників) ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Київського районного м.Одеси від 08.07.2024 року провадження по справі було поновлено та призначено справу до судового розгляду у підготовче судове засідання.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 10.10.2024 року клопотання представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Павельченко І.В. про витребування доказів було задоволено.
Витребувано від КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для реєстрації права власності на частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серії та номер: 2-5465, видане 12.11.1986 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою до 1992 року; копії документів, що стали підставою для реєстрації права власності на частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серії та номер: 2-5465, видане 12.11.1986 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою до 1992 року; копії документів, що стали підставою для розрахунку часток на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_9 (53/100 часток домоволодіння), ОСОБА_1 (1/5 частки домоволодіння), ОСОБА_6 (27/100 часток домоволодіння); копію довідки ОМБТІ № 3467 від 13.12.1991 року про розрахунок часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; копію свідоцтва про право власності на 53/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке було видано ОСОБА_9 ; копії документів, що стали підставою для реєстрації права власності на 53/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_9 ; копію свідоцтва про право власності на 1/5 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке було видано ОСОБА_1 ; копії документів, що стали підставою для реєстрації права власності на 1/5 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Витребувано у Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради копії додатків до рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів № 64 від 07.02.1992 року. 
На виконання ухвали Київського районного суду м.Одеси від 05.03.2025 року про витребування доказів, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Давидовою К.Ю. було надано копію спадкової справи № 10/2024 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , з якої вбачається, що спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.12.2024 року. Спадкове майно складалось із 27/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тобто кожному із спадкоємців належить по 27/200 часток./а.с.81,т.2/
15.04.2025 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката І.Матієнко надійшло клопотання про залучення співпозивачів по справі, зокрема спадкоємців померлого ОСОБА_6 - його дружину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
05.05.2025 року від ОСОБА_2 надійшла заява про залучення її до справи у якості правонаступника померлого чоловіка ОСОБА_6 , оскільки 17.12.2024 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцями майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 стала вона, як дружина та їх син ОСОБА_3 .
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 19.05.2025 року залучено до участі у справі правонаступниками позивача ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступних осіб - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . 
25.06.2025 року підготовче судове засідання було закрито на підставі протокольної ухвали суду та справу призначено до розгляду по суті.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.ст.128, 131 ЦПК України.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Матієнко І.С. до судового засідання з`явились, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 до судового засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.
Позивач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі.
Відповідач ОСОБА_5 до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, в його інтересах адвокат Павельченко І.В. через канцелярію суду надав заяву, якою позовні вимоги не визнав, просив відмовити у повному обсязі, справу розглянути за їх відсутності.
Відповідач ОСОБА_4 до судового засідання не з`явилась, неодноразово повідомлялась за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв з процесуальних питань суду не надходило.
Представник третьої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Красільнік А.В. до судового засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала клопотання, яким просила розглядати вказану справу за відсутності їх представника.
Враховуючи усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності решти її учасників, які належним чином повідомлялись.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивачів ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Згідно до ст.745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно приписів ст.746 Цивільного кодексу України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи.
У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).
Відповідно ст.755 ЦК України регламентовано припинення договору довічного утримання (догляду) - договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.
За змістом ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) 3) наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.
Договір може бути визнаний недійсним, якщо він укладений з порушенням вимог законодавства, зокрема підстави визнання правочину недійсним зазначено в параграфі 2 глави 16 ЦК України, наприклад визнання договору недійсним через вади укладення - (недієздатність особи, яка не розуміла значення своїх дій, договір укладено під впливом помилки, обману чи насильства), або укладення фіктивного чи удаваного договору, або договору, що порушує публічний порядок, або не посвідчений нотаріально та інше.
Заінтересована сторона, в даному випадку позивачі по справі, подавши до суду позов про визнання договору довічного утримання недійсним, повинні посилатись на конкретну норму законодавства, що передбачає можливість такого визнання залежно від конкретної ситуації. 
Проте, у позові не зазначено конкретних підстав визнання договору недійсним, лише зазначено, що усі перелічені договори (договір довічного утримання та договір купівлі-продажу) є недійсними в силу вимог цивільного законодавства та у зв`язку із невідповідністю внутрішньої волі власника майна, щодо якого безпосередньо і проводяться дії, пов`язані з відчуженням. Фактично позов містить загальні посилання на норми законодавства, жодних документів щодо переходу права власності на вказаний об`єкт нерухомості, підстав виникнення та зміни права власності за різними особами, зміни часток у праві власності, зміни юридичної адреси спірного об`єкта нерухомості, здійснення особисто позивачами дій, направлених на зміну правового стану об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , суду не надано, крім того на протязі тривалого часу позивачам було відомо про усі зміни по домоволодінню, однак з будь-якими позовами до суду не звертались, якщо вважали, що їх право порушено. 
Позивачі просять суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_4 в частині передачі майна, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , а саме частки житлового будинку, площею 77,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .(реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1269320851101). 
При цьому, суд звертає увагу, що у позові не конкретизовано сам договір довічного утримання, який позивачі просять визнати недійсним.
Судом встановлено, що Договір довічного утримання було укладено 27.06.2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_7 передає у власність ОСОБА_4 - 53/100 частки домоволодіння під АДРЕСА_1 та зобов`язується повністю довічно утримувати ОСОБА_7 .. Вказаний Договір довічного утримання було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. за реєстровим № 247. Право власності на 53/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 , що вбачається із рішення про державну реєстрацію прав та ї обтяжень, індексний номер 47540901 від 27.06.2019 року./а.с.168,т.1/
Судом хронологічно було досліджено правові підстави права власності на 53/100 частки домоволодіння, які на час укладення договору довічного утримання належали ОСОБА_7 , первісним власником майна з 1975 року була ОСОБА_9 .
Як вбачається із рішення Виконавчого комітету районної ради народних депутатів від 03.03.1989 року щодо прийому в експлуатацію житлових будинків по АДРЕСА_1 за гр. ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , домоволодіння по АДРЕСА_1 , складається із трьох житлових будинків літ.»А»,»Б,»В»./а.с.221,т.1/
ОСОБА_9 належить частина житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.07.1975 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 належить частина вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.11.1986 року, розташованого по АДРЕСА_1 .
Судом при дослідженні технічної частини матеріалів справи встановлено, що на період оформлення спадщини ОСОБА_9 у 1975 році, так і на період оформлення спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у 1986 році об`єктом спадщини є житловий кам`яний будинок літ.»А», який складається із двох житлових кімнат площею 16,3 кв.м. та 16,7 кв.м., загальною житловою площею 33,0 кв.м., оскільки в свідоцтвах про право на спадщину за законом вказано, що на самочинно збудовані будівлі, зокрема літ.»Б», літ.»В» та усі прибудинкові споруди, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Таким чином, узаконена загальна житлова площа будинку складала 33,0 кв.м. Тобто, ОСОБА_9 належала частина будинку літ.»А» від загальної узаконеної житлової площі 33,0 кв.м., та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 належала частина (кожному по частки) від загальної узаконеної житлової площі 33,0 кв.м. Фактично 33,0 кв.м. житлової площі складалось із двох кімнат - 16,3 кв.м. та 16,7 кв.м. в житловому будинку літ.»А», тобто кожній стороні належало по одній кімнаті, якщо б експертом була встановлена технічна можливість виділу однієї із кімнат. 
Однак, з 1986 року питання поділу, виділу частки спадкового майна чи визначення порядку користування вказаними кімнатами між сторонами ніколи не поставало, з позовами до суду позивачі не звертались, та фактично за згодою сторін у добровільному порядку на протязі тривалого часу було визначено порядок користування вказаними кімнатами в житловому будинку літ.»А» за ОСОБА_9 , а у подальшому внаслідок розрахунку ідеальних часток і оформлення права власності на будинок літ.«А», єдиним власником стала ОСОБА_9 , яка у подальшому у встановленому законом порядку розпорядилась вказаним майном.
Як вбачається із матеріалів справи, фактично ОСОБА_9 користувалась житловим будинком літ.»А», та самочинною прибудовою до вказаного будинку, а також самочинно збудованим будинком літ.»В», сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_6 користувались самочинно збудованим житловим будинком літ.»Б», у подальшому самочинні будинки сторін було прийнято в експлуатацію. 
Рішенням Виконавчого комітету районної ради народних депутатів трудящих від 03.03.1989 року було вирішено прийняти в експлуатацію самочинно збудований житловий будинок літ «В» та самочинну прибудову до житлового будинку під літ.»А» за ОСОБА_9 , також було прийнято в експлуатацію самочинно побудований житловий будинок літ.»Б» за ОСОБА_1 , ОСОБА_6 . Крім того, доручено ОМБТІ здійснити перерахунок ідеальних часток по домоволодінню АДРЕСА_1 по фактичному користуванню приміщеннями між співвласниками.
ОМБТІ було здійснено проект перерахунку часток у домоволодінні АДРЕСА_1 по фактичному користуванню співвласниками та встановлено, що ОСОБА_9 належить повністю житлові будинки під літ.»А» та «В», що становить 53/100 часток домоволодіння. ОСОБА_6 належить частина домоволодіння, та в фактичному користуванні знаходиться частина житлового будинку літ.»Б», що становить 27/100 частин домоволодіння. ОСОБА_1 належить частина домоволодіння, та в фактичному користуванні знаходиться частина житлового будинку літ.»Б», що становить 20/100 частин домоволодіння, що в цілому вірно складають одиницю: 53/100+27/100+20/100./а.с.222 зворот/
Суд звертає увагу на той факт, що перерахунок часток ОМБТІ здійснюється при повній згоді та інформованості співвласників домоволодіння, оскільки інженер виходить на конкретну адресу об`єкта нерухомого майна та в присутності співвласників встановлює фактичне користування усіма житловими та нежитловими приміщеннями домоволодіння, з метою належного розрахунку ідеальних часток домоволодіння.
Факт наявності згоди співвласників щодо розподілу часток у домоволодінні та відсутності між ними спірних питань, підтверджується спільною заявою ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_14 на ім`я голови Київської райради народних депутатів від 03.02.1992 року з проханням затвердити розрахунок часток по домоволодінню та вирішити питання щодо видачі нових правових документів взамін старих./а.с.232,т.1/
Рішенням Виконавчого комітету Київської ради народних депутатів № 64 від 07.02.1992 року було затверджено розрахунок часток по домоволодінню АДРЕСА_1 з подальшим оформленням права власності, зокрема за ОСОБА_9 на 53/100 часток повністю житлових будинків літ.»А», літ.»В» та надвірних споруд; за ОСОБА_6 на 27/100 частин житлового будинку літ.»Б» та надвірних споруд; за ОСОБА_1 на 1/5 частину (що дорівнює 20/100) житлового будинку літ. «Б» та надвірних споруд./а.с.223,зворот,т.1/
Крім того, вказаним рішенням було чітко зазначено про видачу усім співвласникам свідоцтв про право особистої власності на перераховані частки взамін свідоцтв про право на спадщину, зокрема ОСОБА_9 взамін свідоцтва про право на спадщину від 25.07.1975 року, ОСОБА_6 , ОСОБА_1 взамін свідоцтва про право на спадщину від 12.11.1986 року.
На підставі вказаного рішення ОСОБА_9 було видано Свідоцтво про право власності на домоволодіння від 17.02.1992 року, яким посвідчено, що ОСОБА_9 на праві власності належить 53/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1./а.с.223,т.1/
На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про право власності на домоволодіння від 17.02.1992 року, яким посвідчено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/5 частина домоволодіння АДРЕСА_1 ./а.с.162,т.1/
Вказані свідоцтва про право власності сторонами було зареєстровано в ОМБТІ.
Відповідно відповіді КП «БТІ» ОМР від 17.04.2024 року вбачається, що відомості щодо видачі свідоцтва про право власності на 27/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та реєстрації права власності станом на 31.12.2012 року на ім`я ОСОБА_6 в КП «БТІ» ОМР відсутні./а.с.189,т.1/
Однак, у зв`язку зі смертю позивача по справі ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцям, правонаступникам по даній справі, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.12.2024 року на 27/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.81,т.2/. 
Суд звертає увагу на той факт, що у 1992 році було встановлено факт фактичного користування співвласниками житлових та нежитлових приміщень домоволодіння, яке складається із трьох житлових будинків під літ.»А»,»Б», «В», за згодою сторін визначено порядок користування приміщеннями, прийнято в експлуатацію самочинно збудовані житлові будинки літ.»Б» та літ.»В» та прибудови до них, визначено конкретні частки сторін, їх затверджено рішенням виконавчого комітету, взамін свідоцтв про спадщину, які втратили свою чинність, сторонам було видано нові правовстановлюючі документи - свідоцтва про право особистої власності на визначені у встановленому законом порядку частки у домоволодінні. Жодних претензій з приводу розрахунку ідеальних часток у праві власності сторони не заявляли, рішення виконкому про затвердження часток у домоволодінні не оспорювали, погодились у добровільному порядку з розрахунком часток в праві власності, розрахованим на підставі фактичного користування приміщеннями.
Таким чином, свідоцтво про право на спадщину від 12.11.1986 року, яким спадкоємцями частини житлового будинку літ.»А», розташованого по АДРЕСА_1 . яке складається із одної житлової кам`яної будівлі літ.»А», загальною житловою площею 33,0 кв.м та надвірних споруд - ворота, забори, мостіння, розташованих на земельній ділянці 326 кв.м., стали по кожному ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - втратило свою дію та чинність внаслідок виданого позивачам взамін вказаного свідоцтва нового правовстановлюючого документа - свідоцтва про право особистої власності від 17.02.1992 року, та частки позивачів в розмірі 1/4 в праві власності на домоволодіння було змінено, зокрема ОСОБА_1 на 1/5 (20/100) та ОСОБА_6 на 27/100 часток./а.с.10,т.1/
Що стосується іншого співвласника ОСОБА_9 , яка володіла на праві власності часткою 53/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , у подальшому в хронологічному порядку було здійснено наступні дії по відчуженню вказаної частки. 
08.10.1996 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_15 було укладено Договір дарування, відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_15 прийняла в дар 53/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Одинадцятої Одеської державної нотаріальної контори Бучукьян М.А. за реєстровим № I-4040.
27.05.1997 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 було укладено Договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_17 подарувала, а ОСОБА_16 прийняла в дар 53/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кучерук С.Н. за реєстровим № 143.
24.11.2000 року між ОСОБА_18 та ОСОБА_7 було укладено Договір № 10/2000 міни нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_7 набула у власність 53/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.08.2016 року по справі № 520/9026/16-ц, визнано дійсним договір міни нерухомого майна № 10/2000 від 24 листопада 2000 року, укладений між ОСОБА_18 та ОСОБА_7 , зареєстрований на Одеській новій біржі в Журналі реєстрації договорів міни нерухомості за реєстраційним номером № 10/2000 від 24.11.2000 року.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.02.2019 року по справі № 520/20597/18, визнано право власності ОСОБА_7 на 53/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , що складаються з літ. «А»,»В» , житловою площею 52,5 кв.м., господарських споруд : вбиральня літ.»Г», 53/100 частин огорож №3-5, 53/100 частин вимощення І.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.03.2019 року по справі № 520/20597/18 було роз`яснено заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.02.2019 р. по справі № 520/20597/18, зазначивши, що згідно заочного рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого 08.02.2019 р. по справі № 520/20597/18 визнано право власності ОСОБА_7 на 53/100 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку «А», загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 33 кв.в., житлового будинку «Б» загальною площею 81,4 кв.м., житловою площею 30,4 к.м., житлового будинку «В» загальною площею 26,8 кв.м., житловою площею 19,5 кв.м., вбиральні «Г», вбиральні «З», сарая «Н», огорож 3-6, мощіння І- ІІ та розташоване на земельній ділянці 326 кв.м. 
Станом на час розгляду даної справи у суді вищезазначені рішення та ухвали судів не оскаржено, вони набрали законної сили та є преюдиційними при розгляді даної справи. 
27.06.2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений Договір довічного утримання, відповідно до умов Договору ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_4 - 53/100 частки домоволодіння під АДРЕСА_1 та зобов`язується довічно утримувати повністю ОСОБА_7 . Право власності на 53/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було у встановленому законом порядку зареєстровано за ОСОБА_4 /а.с.155/
20.05.2021 року ОСОБА_4 було зареєстроване право власності на житловий будинок зі зміною юридичної адреси: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 52,5 кв.м., як окрему одиницю, після виділу належних їй на праві власності 53/100 часток будинку 7-9 за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер рішення 58254694./а.с.153/
21.05.2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_5 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 52,5 кв.м. Договір купівлі-продажу від 21.05.2021 року був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О. С. за реєстровим № 552. За ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2363750051101, а.с.160,171,т.1).
Суд вважає, що вказана позовна вимога про визнання недійсним договору довічного утримання є основною, а інші вимоги є похідними, зокрема вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна від 21.05.2021 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. за реєстровим № 552; скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно та витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, а саме житлового будинку, площею 77,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , в даному випадку його правонаступникам. Якщо суд відмовляє у задоволенні основної позовної вимоги, то не підлягають задоволенню похідні позовні вимоги.
Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Павельченко І.В. звертає увагу суду, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ніколи не були власниками 53/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , так ніколи не були власниками житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 52,5 кв.м., тому до вказаних правовідносин не застосовуються норми ст.388 ЦК України про витребування майна.
Згідно частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Фактично усі вищеперераховані набувачі майна ОСОБА_9 є добросовісними та законними власниками 53/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , та набули вказане майно шляхом укладення правомірних правочинів - договору дарування, договору купівлі-продажу, договору міни, договору довічного утримання, та на підставі рішення судів, які набрали законної сили, або на підставі виділу 53/100 часток в окрему одиницю.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Особливо увагу суд звертає на факти, встановлені в судовому засіданні, щодо реєстраційних дій направлених на незаконність повторної реєстрації з боку позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.03.2024 року: за ОСОБА_6 та ОСОБА_1 25.05.2021 року зареєстровано на праві спільної часткової власності по 1/4 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі: технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданий 14.05.2021, видавник: Фізична особа-підприємець " ОСОБА_19 " на підставі - свідоцтва про право на спадщину,за законом, серія та номер: 2-5465, виданого 12.11.1986, видавник: Третя Одеська державна нотаріальна контора; довідки, серія та номер: 250/16/21, виданий 14.05.2021, видавник: Фізична особа-підприємець " ОСОБА_19 "./а.с.151,т.1/
При цьому реєстрація ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на житлового будинку за кожним, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , була здійснена на підставі свідоцтв про право на спадщину від 12.11.1986 року, які втратили чинність на підставі рішення виконкому Київської районної ради депутатів № 64 від 07.02.1992 року, оскільки було здійснено перерахунок ідеальних часток та видано сторонам свідоцтва про право особистої власності на нові частки, тобто реєстрація відбулась у незаконний та протиправний спосіб, на підставі документів, які втратили чинність. Крім того, право власності при реєстрації усіх співвласників повинно складати одиницю на об`єкт нерухомості, однак вказану норму було порушено, зокрема 1/4+1/4+ 53/100, перевищило одиницю на об`єкт нерухомості тане підлягало реєстрації.
Більш того, в матеріалах справи за зверненням особисто ОСОБА_1 , є Висновок ТОВ «Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» вх.01036 від 03.10.2019 року щодо технічної можливості виділу частки об`єкту нерухомого майна в самостійну одиницю за адресою: АДРЕСА_1 , в описовій частині якого зазначено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/5 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 17.02.1992 року, виданого Жилкомунвідділом виконкому Київської районної ради депутатів трудящих, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 13.11.2007 року.
Також, у вказаному висновку зазначено, що на момент проведення інвентаризації 1/5 частина домоволодіння, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 , складається з житлового будинку літ.»Б», загальною площею 150,9 кв.м., у тому числі житловою площею 66,6 кв.м. та вказано, що за технічними показниками 1/5 частина домоволодіння, належного ОСОБА_1 може бути виділена в окрему одиницю житлового будинку літ.»Б» за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.163,т.1/
На а.с.158,т.1 є інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності станом на 11.03.2024 року, з якої вбачається, що за ОСОБА_1 03.10.2019 року зареєстровано право власності повністю на житловий будинок літ.»Б», загальною площею 150,9 кв.м., житловою площею 66,6 кв.м. за новою юридичною адресою - АДРЕСА_3 . Вказана реєстрація здійснена на підставі Висновку ТОВ «Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» вх.01036 від 03.10.2019 року, технічного паспорту та свідоцтва про право власності від 17.02.1992 року./а.с.158-159,т.1/. При цьому порушено право ОСОБА_6 , а в даному випадку його правонаступників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 які мають право власності на підставі свідоцтва про право власності у вигляді 27/100 часток кожний у вищезазначеному житловому будинку літ.»Б» за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_1 зловживає своїми правами щодо здійснення реєстраційних дій на підставі на підставі різних документів.
Згідно частини другої статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Суд погоджується з думкою сторони відповідача про те, що позивачами пред`явлено одночасно позовні вимоги, які мають ознаки негаторного та віндікаційного позову, проте це є взаємовиключними способами захисту. Віндікаційний позов пред`являється, якщо власник втратив фактичне володіння своїм майном, а негаторний позов подається, коли власник не втрачав володіння, але йому заважають користуватися майном. Пред`явлення одночасно вимог, які суперечать один одному, призводить до відмові у позові.
Проте, судом встановлено, що відповідачами не порушено право позивачів, протилежного стороною позивачів не доведено у судовому засіданні, пояснення свідків  ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не спростовують інформації, викладеної у правовстановлюючих, реєстраційних та технічних документах, які містяться в матеріалах справи, та є належними та допустимими доказами. 
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору та воно не належить позивачам, зокрема у даній справі позивачі просять витребувати майно, а саме житловий будинок, площею 77,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , проте вказаний житловий будинок, площею 77,5 кв.м позивачам не належить, та вони фактично втручаються в правомірність володіння інших власників майна, таке втручання не може визнаватися законним.
Крім того, при дослідженні інформації з Державного реєстру речових прав судом виявлено численні розбіжності при реєстрації розміру часток сторін у праві власності, що не відповідають актуальним даним, зазначеним у правовстановлюючих документах на час реєстрації.
Згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому, реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 909/472/18.
У постанові Великої Палати Верховного суду від 17.08.2022 № 910/10006/19 викладено правову позицію: звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивач має довести наявність порушення спірним правочином його прав та охоронюваних законом інтересів виходячи із заявлених підстав позову, а суд, вирішуючи питання про можливість спростування презумпції правомірності спірного правочину, має встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, але й порушення прав позивача, визначити, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення та чи відповідає порушене право заявленим підставам позову.
Суд вважає, що основна вимога позивачів про визнання недійсним договору довічного утримання від 27.06.2019 року не знайшла свого доказового підтвердження у судовому засіданні, та не підлягає задоволенню, тому вимоги позивачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.05.2021 року, про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння є похідними від вимоги про визнання недійсними Договору довічного утримання від 27.06.2019 року, також задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Відповідно до ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд розглядає справу виключно в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі, як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Згідно ст.141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
У зв`язку з відмовою позивачам у задоволенні позовних вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів і покладаються на позивачів.
З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 06.04.2026 року.
Суддя            М. В. Гниличенко