ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/6907/24
Головуючий у першій інстанції – Ільченко О. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/114/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.
секретар: Шкарупа Ю.В. 
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача: виконавчий комітет Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав (суддя Ільченко О.І.), ухвалене у м.Прилуки, повний текст рішення складено 05 вересня 2025 року, 
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2024 року (згідно з поштовим конвертом) ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов мотивовано тим, що сторони з 28 березня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому народився син. У лютому 2023 року позивач звертався до Тульчинського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання сина, рішенням суду в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав було відмовлено та стягнуто з відповідачки на користь позивача аліменти в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 лютого 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. ОСОБА_1 вказує, що на даний час ОСОБА_2 продовжує зловживати алкогольними напоями, не виконує свої батьківські обов`язки щодо сина, не цікавиться його життям, не виявляє інтересу щодо спілкування та зустрічі з ним, не займається його вихованням, не цікавиться станом здоров`я та успіхами в навчанні, не надає грошових коштів, продуктів харчування та не сплачує аліменти. Позивач вважає, що відповідачка має бути позбавлена батьківських прав, оскільки вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також є хронічним алкоголіком.
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено; попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Рішення суду мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав матері не призведе до безумовного покращення життя неповнолітньої дитини, а необхідність застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, позивач та його представник не довели.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач вдруге звертається до суду з аналогічними позовними вимогами, отже відповідачка обізнана про наявне судове провадження, де вона є стороною, і за результатами розгляду прийняті процесуальні рішення, згідно з якими вона має піклуватися про свого сина та утримувати його. ОСОБА_1 звертає увагу, що ОСОБА_2 свого обов`язку по утриманню сина та сплаті призначених аліментів не виконала жодного разу і станом на дату звернення до суду із позовом має заборгованість у розмірі 61 787,43 грн, що прямо порушує вимоги ст.180 СК України. За доводами позивача, відповідачка свідомо уникає встановлення зв`язку із сином, не приймає участі у його вихованні та розвитку, своїм самоусуненням та ігноруванням наявності дитини надає негативний приклад, формуючи у сина викривлене поняття сім`ї та матері. Вказує, що весь висновок служби у справах дітей Малодівицької селищної ради Прилуцького району побудований на емоційних заявах матері відповідачки без перевірки жодного факту та посилання на будь-який аргумент. Також ОСОБА_1 посилається, що без можливості встановлення місця знаходження ОСОБА_2 та її свідомого бажання приймати участь в житті дитини, служби сім`ї не мають жодного впливу на таку особу, здійснювати контроль за виконанням батьківських обов`язків неможливо, коли таке виконання відсутнє в цілому. Крім того, позивач звертає увагу, що суд уже надав відповідачці шанс виправити ситуацію, але вона ігнорує надані їй можливості. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав правильну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
По справі встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 березня 2008 року (а.с.14). Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).
Заочним рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 вересня 2023 року частково задоволено позов ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 лютого 2023 року і до досягнення дитиною повноліття; рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання; в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відмовлено (а.с.17-28).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 24 червня 2024 року ОСОБА_1 не зареєстрований, але дійсно проживає разом зі своїм сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на утриманні батька, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29).
26 січня 2023 року депутат Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області склав акт обстеження фактичного проживання ОСОБА_1 , в якому свідки засвідчили, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не проживає та у вихованні дитини жодної участі не приймає, веде аморальний спосіб життя (а.с.15).
Згідно з Актом 146-07 обстеження житлово-побутових умов проживання від 28 червня 2024 року, складеним виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського район Київської області, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 , зареєстровані особи відсутні, на час перевірки дійсно проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.16).
Відповідно до довідки Професійно-технічного навчального закладу «Броварський професійний ліцей» від 20 червня 2024 року ОСОБА_3 навчається у вказаному ліцеї з 01 вересня 2023 року по 30 червня 2026 року за професією: «Монтажник санітарно-технічних систем і устаткування. Електрозварник ручного зварювання» денної форми навчання (а.с.31).
У характеристиці, виданій Професійно-технічним навчальним закладом «Броварський професійний ліцей», зазначено, зокрема про те, що ОСОБА_3 за час навчання зарекомендував себе дисциплінованим, старанним учнем. Батько цікавиться навчанням сина та відповідально ставиться до його виховання, підтримує та допомагає ОСОБА_4 , за потреби відвідує ліцей, приходить на батьківські збори (а.с.30).
Згідно з розрахунком заборгованості за виконавчим листом №148/289/23 від 14 вересня 2023 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів станом на 01 червня 2024 року заборгованість за аліментами становить 61 787,43 грн; штраф за несплату аліментів понад 1 рік становить 20% від суми заборгованості в розмірі 12 357,49 грн; виконавчий збір в розмірі 10% від суми заборгованості становить 6178,74 грн; витрати на проведення виконавчих дій 369 грн (а.с.33).
Відповідно до довідки №17 від 24 червня 2024 року на амбулаторний прийом до лікаря-педіатра свого сина приводить ОСОБА_1 (а.с.34).
Рішенням виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області №36 від 21 січня 2025 року затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з ухиленням матері від виконання своїх батьківських обов`язів (а.с.47-52).
Служба у справах дітей Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області склала висновок, який затверджено начальником служби 26 травня 2025 року, про те, що враховуючи розбіжності та неточності у вказаних в позовній заяві фактах щодо невиконання батьківських обов`язків громадянкою ОСОБА_2 щодо свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , неможливістю поспілкуватися з громадянкою ОСОБА_2 , служба не може надати висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та просить суд прийняти рішення в якнайкращих інтересах неповнолітньої дитини (а.с.88-91).
Відповідно до довідки-характеристики на ОСОБА_2 , складеної Малодівицькою селищною радою Прилуцького району Чернігівської області 22 травня 2025 року, ОСОБА_2 на території старостинського округу не проживає більше 15 (сімнадцяти) років, зі слів її мами ОСОБА_5 ; протягом декількох років на території не з`являється; інформація про її проживання чи перебування невідома (а.с.92, 93).
У своїй заяві від 27 травня 2025 року до суду першої інстанції неповнолітній ОСОБА_3 вказував, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти позбавлення батьківських прав матері, бажає проживати з батьком і під його вихованням (а.с.98).
Рішенням Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області №113 від 27 червня 2025 року затверджено висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.103-107).
Згідно з довідкою Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області №25 на території Товкачівського старостинського округу №1 зареєстрована ОСОБА_2 , проте на даний час не проживає. Після закінчення навчання виїхала на проживання за межі населеного пункту. Постійно навідувала свою маму зі своїм чоловіком та сином. За час проживання в населеному пункті вела здоровий спосіб життя, ніяких шкідливих звичок не мала. Спокійна, врівноважена. На даний час охарактеризувати її поведінку, вчинки немає можливості. Зі слів її мами ОСОБА_5 , зокрема ОСОБА_6 займалася вихованням свого сина, дуже його любила, працювала в м.Калинівка Київської області в теплиці, була на доброму рахунку в керівництва, заробляла гарні кошти, складала на квартиру. Під час повномасштабного вторгнення житло ОСОБА_2 зазнало руйнувань і вони втрьох виїхали до чоловіка на Батьківщину. На його ім`я почали приходити повістки і тоді почалися бійки для того, щоб ОСОБА_6 звинуватити, що вона погана мати. Батько має великий вплив на сина і на даний час не спілкується ні з мамою, ні з бабусею (а.с.108).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 7 СК України визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, враховуючи об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків.
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23 (провадження № 61-5643св24), від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 (провадження № 61-1450св24), від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23 (провадження № 61-10109св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11 (провадження № 61-9746св24).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейський суд з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24).
Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, провадження № 61-9746св24).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи, внаслідок чого дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо невиконання матір`ю дитини обов`язків по утриманню сина та сплаті аліментів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки наявність заборгованості за аліментами сама по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі №754/15490/18).
Твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачка свідомо уникає встановлення зв`язку із сином, жодними доказами не підтверджено.
Висновок органу опіки та піклування виконачого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 21 січня 2025 року про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
У той же час виконавчий комітет Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області 27 червня 2025 року затвердив висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.
Суд апеляційної інстанції задля повного та об`єктивного з`ясування обставин у справі ухвалою від 17 грудня 2025 року витребував додаткові докази, які, виходячи з приписів ч.2 ст.80, ч.7 ст.81 ЦПК України, з метою встановлення обставин справи та достатності доказів, колегія суддів апеляційного суду приймає в якості належних.
Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» від 23 грудня 2025 року ОСОБА_2 за амбулаторною медичною допомогою до лікаря-психіатра в амбулаторне відділення Центру ментального здоров`я Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні не зверталась. Також відповідачка не зверталася за медичною допомогою до лікаря-психіатра поліклінічного відділення КНП «Прилуцька центральна районна лікарня», на обліку лікаря-психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними довідками: №341 від 22 грудня 2025 року та №686 від 25 грудня 2025 року. Крім того, згідно з листом Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» територіальних громад Броварського району Київської області від 24 грудня 2025 року ОСОБА_2 під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за допомогою не зверталася.
За вказаними доказами не встановлено, що відповідачка є хронічним алкоголіком, як про це вказує позивач.
Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року у справі №361/1341/24 ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, і накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн 00 коп. За матеріалами вказаної справи встановлено, що 27 січня 2024 року інспектором ВРПП Броварського РУП складено протокол про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_2 близько 16-30 год. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство відносно свого чоловіка ОСОБА_1 психологічного характеру. 27 січня 2024 року органом поліції було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 – заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 5 діб. З викладеного вбачається, що відповідачку було притягнуто до відповідальності за адміністративне правопорушення, вчинене саме щодо позивача, а не до свого сина. При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей.
Таким чином, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 є особою, яка становить реальну загрозу для свого сина, його здоров`я та психічного розвитку.
Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в цій справі позивач не довів необхідності застосування до відповідачки такої крайньої санкції як позбавлення батьківських прав (розриву кровного споріднення) та позитивного впливу від застосування цієї санкції на дитину.
Таким чином, оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року.

Головуючий: Судді: