КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 березня 2026 року справа №320/40908/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов  ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548, місцезнаходження: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України у Київській області від 29.02.2024 №104650017118 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком як потерпілій від Чорнобильської катастрофи, яка постійно проживала на території зони посиленого-радіоекологічного контролю зі зменшенням пенсійного віку на 5 (п`ять) років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області Управління пенсійного забезпечення призначити та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком, як потерпілій від Чорнобильської катастрофи, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю зі зменшенням пенсійного віку на 5 (п`ять) років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 22 лютого 2024 року.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (суддя ОСОБА_2 ). 
Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.02.2025 №246/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) у зв`язку з поданням заяви про відставку» звільнено ОСОБА_2 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) у відставку.
14.03.2025 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі було визначено суддю Вісьтак М.Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.03.2025 року прийнято до позовну заяву до провадження.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка має статус громадянина, що постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4), що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Київською обласною державною адміністрацією 15.08.1993 року. Досягнувши 55-річного віку, який відповідно до статті 55 Закону України №796-XII є віком, що дає право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, позивач 22 лютого 2024 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення такої пенсії. Позивач вважає, що має право на зменшення пенсійного віку на 5 років, оскільки станом на 01.01.1993 вона проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше встановленого законом строку, що підтверджується належними доказами. Однак рішенням відповідача від 29.02.2024 №104650017118 їй було відмовлено у призначенні пенсії на підставі того, що, за висновком відповідача, позивач недостатньо проживала у відповідній зоні станом на 01.01.1993. ОСОБА_1 не погоджується з таким рішенням та зазначає, що наявність у неї права на призначення пенсії підтверджується сукупністю доказів, зокрема: паспортом громадянина України, що підтверджує досягнення відповідного віку; посвідченням потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 4); довідкою про реєстрацію та постійне проживання у смт Макарів з 06.09.1980 року по теперішній час; документами про освіту та трудову діяльність. Факт проживання позивача у смт Макарів підтверджується, а сам населений пункт відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю. Позивач зазначає, що відповідач безпідставно не врахував період з 01.09.1986 по 13.06.1990, коли вона навчалася, однак фактично продовжувала проживати за місцем реєстрації, зокрема під час літніх канікул. Зокрема, у періоди літніх канікул 1986– 1989 років, а також після завершення навчання у 1990 році, позивач фактично проживала у смт Макарів, що підтверджується показаннями свідків. На думку позивача, зазначені періоди підлягають зарахуванню до строку проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю, що в сукупності дає підстави вважати, що вона станом на 01.01.1993 прожила у відповідній зоні необхідний період. Крім того, посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи не було скасоване чи визнане недійсним, а отже підтверджує відповідний статус і факт проживання. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 вважає відмову у призначенні пенсії необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам законодавства, оскільки її право на зменшення пенсійного віку підтверджене належними та допустимими доказами, тому просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
02.10.2024 на адресу суду скеровано письмовий відзив ГУ ПФУ у Київській області, із змісту якого вбачається, що 22.02.2024 позивач звернулася із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України №1058-IV із застосуванням зниження пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України №796-XII, та надала необхідні документи. За результатами розгляду поданих документів встановлено, що страховий стаж позивача становить 35 років 11 місяців, при цьому до страхового стажу зараховано всі періоди її трудової діяльності. Водночас, за даними відповідача, загальний період роботи (проживання) позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю становить 24 роки 10 місяців 24 дні, з яких станом на 01.01.1993 — 2 роки 10 місяців 24 дні. Відповідач виходить із того, що відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII право на зменшення пенсійного віку мають особи, які станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у відповідній зоні не менше 3 років. Оскільки, за обчисленнями відповідача, ОСОБА_1 станом на 01.01.1993 прожила у зоні посиленого радіоекологічного контролю менше встановленого трирічного строку, підстави для застосування зниження пенсійного віку відсутні. З огляду на викладене, рішенням №104650017118 від 29.02.2024 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.
15.10.2024 ОСОБА_1 подала письмову відповідь на відзив, у якому зазначила, що відмова у призначенні пенсії є необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам законодавства, оскільки її право на зменшення пенсійного віку підтверджене належними та допустимими доказами, тому просила суд задовольнити позов у повному обсязі.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
22.02.2024 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України №1058-IV із застосуванням зниження пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України №796-XII, та надала відповідні документи.
За результатами розгляду поданих документів відповідачем визначено, що страховий стаж позивача становить 35 років 11 місяців, при цьому до страхового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності позивача.
Разом з тим, відповідачем встановлено, що загальний період роботи (проживання) позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю становить 24 роки 10 місяців 24 дні, з яких станом на 01.01.1993 — 2 роки 10 місяців 24 дні.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №104650017118 від 29.02.2024 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку з підстав недостатності періоду проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993.
Водночас судом встановлено, що ОСОБА_1 має посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), видане уповноваженим органом у 1993 році, яке є чинним та не скасоване у встановленому законом порядку.
Крім того, відповідно до наданих доказів, ОСОБА_1 зареєстрована та фактично проживає у смт Макарів Київської області з 06.09.1980 року по теперішній час. Вказаний населений пункт згідно з постановою Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.
У період з 01.09.1986 по 13.06.1990 позивач навчалася у навчальному закладі, однак у періоди літніх канікул, а також після завершення навчання, фактично проживала за місцем реєстрації у смт Макарів, що підтверджується наданими доказами, у тому числі показаннями свідків.
Окрім цього, до матеріалів справи долучено письмові заяви свідків — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані та проживають у смт Макарів Київської області.
Зазначеними заявами підтверджуються доводи позивача про те, що у періоди літніх канікул, а саме: з 30.05.1986 по 31.08.1986, з 30.05.1987 по 31.08.1987, з 30.05.1988 по 30.08.1988, з 30.05.1989 по 30.08.1989, а також після завершення навчання 13.06.1990 року, позивач фактично проживала за місцем свого постійного проживання — у АДРЕСА_2 (додатки до позову №№ 15, 18).
Отже, між сторонами виник спір щодо зарахування окремих періодів до строку проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993, що має значення для вирішення питання про наявність у позивача права на зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України №796-XII.
Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, застосовує такі норми законодавства.
Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.
Приписами статті 1 та частини 1 статті 2 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, суверенітет якої поширюється на всю її територію. Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; зокрема, закони приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Конституції України).
Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Приписами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон №796-XII.
Відповідно до статті 49 Закону №796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Статтею 55 Закону №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Відповідно до частини 1 статті 55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV), за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково на 1 рік за 3 роки проживання або роботи, але не більше 5 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Частиною 3 статті 55 Закону №796-XII прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-IV і цього Закону.
Згідно з пунктом 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV, у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.
Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.
Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони посиленого радіологічного контролю з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 4 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому, постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 2 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні три повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 5 років.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-ІV, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1).
Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з абзацом 9 підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону №796-ХІІ).
Статтею 14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні посиленого радіологічного контролю - не менше чотирьох років, - категорія 4.
Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (ч.3 ст.65 Закону №796-XII).
Відповідно до статті 15 Закону №796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.
Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 №398/494/17, від 17.05.2021 №336/6218/16-а.
Суд наголошує на тому, що позивач має посвідчення, як особа, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю.
Отже, відповідне посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 засвідчує те, що позивач постійно проживала, на час видачі відповідного посвідчення, у зоні посиленого радіологічного контролю та станом 1 січня 1993 року прожила не менше чотирьох років. 
Зважаючи на наведене, позивач має право на зниження пенсійного віку, кількість років зниження якого залежить від тривалості проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю.
Визначення категорій зон радіоактивного забруднення передбачено статтею 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 27.02.1991 №791а-ХІІ (далі - Закон №791а-ХІІ), частина 1 якої, у редакції чинній до 01.01.2015, визначала чотири зони радіоактивного забруднення, а саме: зона відчуження; зона безумовного (обов`язкового) відселення; зона гарантованого (добровільного) відселення; зона посиленого радіоекологічного контролю.
Відповідно до частин 2 та 3 статті 2 Закону №791а-ХІІ, повноваження щодо установлення меж цих зон, визначення переліку населених пунктів, які відносяться до конкретної зони радіоактивного забруднення делеговані Кабінету Міністрів України.
Суд зазначає, що статтею 14 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Українською РСР від 23 липня 1991 року № 106 село Макарів, Макарівського району Київської області відносилось до зони посиленого радіоекологічного контролю.
З наданих документів судом встановлено, що довідкою, виданою Макарівською селищною радою Київської області (код ЄДРПОУ 04362183) № 347 від 14.02.2024 року, підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 06.09.1980 року по теперішній час; підставою видачі довідки зазначено поквартирну картку та паспорт громадянина України; також зазначено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106 смт Макарів відносилось до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона) до 31.12.2014 року.
Крім того, довідкою Макарівського ліцею №1 Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області від 15.02.2024 № 9 підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно працювала на посаді вчителя початкових класів з 26.08.1994 року, на підставі наказу № 278-К по Макарівському РВО від 28.08.1994 року, по 07.08.2003 року, на підставі наказу № 127-К по Макарівському РВО від 07.08.2003 року; також зазначено, що Макарівську середню школу №1 було перейменовано в Макарівську загальноосвітню школу І–ІІІ ступенів №1 згідно розпорядження Макарівської РДА № 271 від 26.06.1996 року.
Окрім цього, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня інформація про те, що відповідна довідка була відкликана, будь-якими суб`єктами оскаржена та відповідним органом скасована, а тому слугує належним доказом у справі та підтверджує факт проживання позивача на території зони посиленого радіологічного контролю у вищевказаний період.
Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18), які є обов`язковими для врахування судом при вирішенні цього спору в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України .
Суд зазначає, що визначений відповідачем період проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю становить 24 роки 10 місяців 24 дні.
Водночас, з урахуванням встановленого судом факту безперервного проживання позивача у смт Макарів з 06.09.1980 року по теперішній час, а також віднесення зазначеного населеного пункту до відповідної зони до 31.12.2014 року, загальний період проживання позивача у вказаній зоні є значно більшим та перевищує строки, необхідні для максимального зниження пенсійного віку.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що станом на 01.01.1993 позивач прожила у зоні посиленого радіоекологічного контролю необхідний законом строк, що дає їй право на зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України №796-XII.
Отже, рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії є необґрунтованим, прийнятим без урахування всіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню, а право позивача на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку підлягає захисту у судовому порядку.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним й скасування рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України у Київській області від 29.02.2024 №104650017118 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком як потерпілій від Чорнобильської катастрофи, яка постійно проживала на території зони посиленого-радіоекологічного контролю зі зменшенням пенсійного віку на 5 (п`ять) років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити та виплатити пенсію за віком з 22 лютого 2024 року, суд вказує наступне.
Суд вважає, що у цій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення пенсії за віком, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, як орган, який відмовив позивачу у призначенні пенсії.
Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2024 у справі № 240/16372/23.
Суд зазначає, що він не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які відповідно до законодавства належать до компетенції цього органу.
З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги, що відповідач наділений дискреційними повноваженнями щодо призначення та виплати пенсії або прийняття рішення про відмову у її призначенні, суд дійшов висновку, що у даному випадку належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву позивача від 22.02.2024 року та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. (ч. 1 ст. 5 КАС України).
Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього.
З аналізу викладеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
У зв`язку із викладеним, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права. Суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє.
Щодо позовної вимоги про виплату пенсії, то суд зазначає, що такі вимоги є передчасними, оскільки питання нарахування та виплати пенсії є похідним і повинно вирішуватись після вирішення питання про призначення пенсії органом Пенсійного фонду.
Таким чином, враховуючи, що оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.
За результатами розгляду справи суд дійшов наступних висновків.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь– які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими в частині, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Позивач звільнена від сплати судового збору як особа, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується копією посвідчення (категорія 4) серії НОМЕР_3 .
На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд, -

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548, місцезнаходження: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
2.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України у Київській області від 29.02.2024 №104650017118 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком як потерпілій від Чорнобильської катастрофи, яка постійно проживала на території зони посиленого-радіоекологічного контролю зі зменшенням пенсійного віку на 5 (п`ять) років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
3.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.02.2024 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
4.У задоволення решти позовних вимог – відмовити.
5. Копію рішення суду надіслати (вручити, надати) учасникам справи (їх представникам).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.