Справа № 572/4944/25  Провадження №11-кп/802/257/26 	Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1 	
  	Доповідач :                 ОСОБА_2 	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 року          місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі: 
головуючого судді – ОСОБА_2 ,
суддів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
обвинуваченого – ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
захисника обвинуваченого – ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИВ:
Даним вироком ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця та уродженця АДРЕСА_1 , громадянина України, офіційно непрацюючого, з неповною середньою освітою, одруженого, на утриманні троє дітей, 
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання: 
- за ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна;
- за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою змінено на особисте зобов`язання.
ОСОБА_7 звільнено з-під варти в залі суду. 
Вироком також вирішено питання про процесуальні витрати за проведення експертиз, речові докази та арешт майна.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 05.06.2025 приблизно о 15 год. 52 хв., перебуваючи по вул. Старицького в м. Сарни Рівненської області, переслідуючи корисливий мотив, спрямований на незаконне збагачення за рахунок незаконного збуту психотропних речовин, обіг яких відповідно до положень вимог ст.ст. 7, 12, 17, 19, 20, 23, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» № 61/95-ВР від 15.02.1995 з наступними змінами, на території України заборонено, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи незаконно, порушуючи вимоги Порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та контролю за їх обігом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 589 від 03.06.2009 з подальшими змінами, Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» № 61/95-ВР від 15.02.1995 з наступними змінами та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» за № 62/95 ВР від 15.02.1995 з подальшими змінами, не маючи передбаченого законом дозволу (ліцензії) на здійснення діяльності, пов`язаної із культивуванням рослин, розробленням, виробництвом, виготовленням, зберіганням, перевезенням, пересиланням, придбанням, реалізацією (відпуском), ввезенням на територію України, вивезенням з її території, транзитом через територію України, використанням, знищенням наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів, включених до переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів» від 06.05.2000 № 770 з подальшими змінами, незаконно збув особі зі зміненими анкетними даними - ОСОБА_9 за 500 гривень порошкоподібну речовину білого кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено- РУР масою 0,188 г, яку ОСОБА_7 незаконно зберігав при собі з метою збуту.
Крім того, 16.07.2025 приблизно о 15 год. 35 хв., перебуваючи в чагарниках поблизу будинку №21 по вул. Князя Володимира в м. Сарни Рівненської області, переслідуючи корисливий мотив, спрямований на незаконне збагачення за рахунок незаконного збуту психотропних речовин, обіг яких відповідно до положень вимог ст.ст. 7, 12, 17, 19, 20, 23, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» № 61/95-ВР від 15.02.1995 з наступними змінами, на території України заборонено, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи незаконно, порушуючи вимоги Порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та контролю за їх обігом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 5 89 від 03.06.2009 з подальшими змінами, Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» № 61/95-ВР від 15.02.1995 з наступними змінами та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» за № 62/95 ВР від 15.02.1995 з подальшими змінами, не маючи передбаченого законом дозволу (ліцензії) на здійснення діяльності, пов`язаної із культивуванням рослин, розробленням, виробництвом, виготовленням, зберіганням, перевезенням, пересиланням, придбанням, реалізацією (відпуском), ввезенням на територію України, вивезенням з її території, транзитом через територію України, використанням, знищенням наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів, включених до переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів» від 06.05.2000 №770 з подальшими змінами, повторно, незаконно збув особі зі зміненими анкетними даними - ОСОБА_9 за 500 гривень кристалічну речовину синього кольору, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - РVР масою 0,060 г, яку ОСОБА_7 незаконно зберігав при собі з метою збуту.
Також, ОСОБА_7 маючи умисел на незаконне придбання особливо небезпечної психотропної речовини - РУР, яка відповідно до списку 2 таблиці І «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000, відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, всупереч Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» № 60/95- ВР від 15.02.1995, порушуючи вимоги Порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та контролю за їх обігом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 5 89 від 03.06.2009, порушуючи порядок, встановлений Законом України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», діючи умисно, при невстановлених досудовим розслідуванням обставин, місці та часі здійснив придбання особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено РVР масою 1,246 г., яку до 01.07.2025, а саме до виявлення працівникам поліції, зокрема в ході проведення особистого обшуку зберігав при собі для власного вживання без мети збуту. 
У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.1 ст. 309 КК України та правову кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі за ч.2 ст. 307 КК України, покликався на ряд пом`якшуючих обставин, не врахувавши ступінь суспільної небезпеки вчиненого тяжкого злочину, пов`язаного з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. Прокурор вважає, що суд першої інстанції не навів переконливих мотивів для застосування положень ст. 69 КК України. Також зазначає, що суд, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, не вмотивував це рішення, покликавшись на ті ж обставини, що і при застосуванні ст. 69 КК України. Більше того, звертає увагу, що місцевим судом не було враховано, що ОСОБА_7 є працездатною, осудною особою, яка досягла віку кримінальної відповідальності, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а тому твердження місцевого суду про те, що останній не розумів наслідків своїх дій є лише припущенням. Окрім того, зазначає, що стороною захисту суду не надано доказів, того, що останній вживав будь-яких заходів до пошуку роботи з метою матеріального утримання своєї родини, а тому віднесення судом до обставин, що пом`якшують покарання, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин, судом належним чином не мотивовано. Також, вважає, що відсутні будь-які докази, окрім пояснень ОСОБА_7 , які підтверджують здійснення останнім систематичного догляду за хворою матір`ю. Водночас, зазначає і про те, що на досудовому розслідуванні ОСОБА_7 вину в інкримінованих кримінальних правопорушеннях не визнав, від надання показань на підставі ст. 63 Конституції України відмовився, а тому твердження суду про сприяння обвинуваченим органу досудового розслідування у проведенні досудового розслідування є помилковим.
З огляду на вищевикладене просить вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.1 ст. 309 КК України та призначити йому покарання: 
- за ч.2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією майна;
- за ч.1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Разом з тим, у запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_8 вважаючи, що оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухваленим у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а призначене ОСОБА_7 покарання справедливим і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, просить залишити його без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, обвинуваченого та захисника, які апеляційну скаргу заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Суд першої інстанції, діючи у відповідності до положень ст.349 КПК України, за згодою учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу винного.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень та правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.2 ст.307, ч.1 ст. 309 КК України учасниками судового провадження не оскаржуються. Водночас, вид, розмір та міра покарання за ч.1 ст. 309 КК України теж не оспорюється, а тому в цій частині у відповідності до положень ст. 404 КПК України апеляційною інстанцією не переглядається.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався, з огляду на наступне.
За приписами ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співрозмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до положень ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
Призначаючи ОСОБА_7 покарання зокрема за ч.2 ст.307 КК України, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення (2 епізоди), яке відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, його ставлення до вчиненого, дані про особу обвинуваченого, який має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, матір похилого віку, яка за станом здоров`я потребує постійного догляду (лежача хвора, 2 гр. інвалідності), має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, в силу положень ст. 89 КК України раніше не судимий, на диспансерному обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Під час перебування у СІЗО звернувся до його адміністрації та до суду з письмовими заявами про бажання мобілізуватися до ЗСУ, що надасть можливість матеріально підтримувати свою сім`ю.
Обставинами, що пом`якшують покарання  ОСОБА_7 , суд визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, незначний розмір збутого, а також те, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, зокрема передбачене ч.2 ст. 307 КК України було вчинено останнім внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
З огляду на роль та ступінь участі обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 307 КК України (2 епізоди), врахувавши наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (2 епізоди), з урахуванням даних про особу винного, його позитивні характеристики, суд визнав за можливе застосувати положення ст.69 КК України і призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 307 КК України покарання у виді позбавлення волі нижче нижчої межі, передбаченої законом, строком на 5 (п`ять) років.
Суд також звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Крім цього, у зв`язку зі звільненням обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, в порядку статті 77 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна судом не застосовувалось.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України (2 епізоди), та в сукупності з встановленими судом даними про особу винного, та ставлення до вчиненого, давали суду правові підстави застосувати положення ст.69 КК України і призначити ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.307 КК України.
Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, колегія суддів також враховує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь які докази того, що обвинувачений ОСОБА_7 перебуваючи на обліку Державної установи «Центр пробації», не виконував обов`язки, покладені на нього судом, а також встановлені КВК України, Законом України «Про пробацію», а також, що він притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Разом з тим, апеляційним судом також враховуються, що вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 307 КК України (2 епізоди) здійснювалось під контролем правоохоронних органів і від даного злочину тяжких наслідків не настало, збут особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено – PVP, в обох випадках мав місце одній і тій же особі зі зміненими анкетними даними – ОСОБА_9 та в силу тяжкого матеріального становища обвинуваченого.
З урахуванням даних про особу обвинуваченого, а також його ролі у вчиненому, колегія суддів, діючи у відповідності до положень ст.404 КПК України, вважає за необхідне призначити обвинуваченому за ч.2 ст.307 КК України покарання, із застосуванням ст.69 КК України, на менший строк, ніж призначено судом першої інстанції, а саме у виді позбавлення волі на строк 3 (роки) роки.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне застосувати додаткове покарання, яке передбачено санкцією ч.2 ст. 307 КК України, з огляду на таке.
Статтями 51 та 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчинені злочинів, є конфіскація майна.
Згідно з положеннями ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.
Відповідно до постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20.02.18 у справі №154/2423/16 (провадження №51-54км18), корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 ст.12 КК України, якщо його вчинено із корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.
З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що у діях ОСОБА_7 наявний корисливий мотив, оскільки він незаконно збував особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено – PVP, за що отримував грошові кошти, разом з тим, в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_7 пояснив «що таке було епізодичним моментом, оскільки не мав коштів на утримання сім`ї». Тому у даному випадку до обвинуваченого також слід застосувати додатковий вид покарання, передбачений санкцією ч.2 ст.307 КК України у виді конфіскації майна.
Остаточне покарання ОСОБА_7 апеляційним судом призначається на підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.
Разом із цим, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи прокурора про те, що суд першої інстанції за відсутності передбачених законом підстав звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно положень статті 75 КК України Якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не врахував вимоги постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №4 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів», відповідно до яких - поширення наркоманії та зростання злочинності, пов`язаної з наркотичним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, набувають усе більших масштабів і стають серйозним соціальним чинником, який негативно впливає на життя, здоров`я та благополуччя людей, важливе значення має правильне застосування кримінально-правових норм, що передбачають відповідальність за вчинення таких злочинів.
Самі обставини вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 307 КК України, свідчать про його підвищену суспільну небезпечність, оскільки перш за все порушують встановлений законодавством порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, внаслідок якого задовольняється незаконний попит на наркотики.
Ухвалюючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції в недостатній мірі врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України (2 епізоди), характер та підвищену суспільну небезпечність вчиненого, кількість збутої особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено – PVP.
З урахуванням наведеного колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме неправильно призначив покарання та за відсутності передбачених законом підстав звільнив особу від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, вирок суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку відповідно до положень п.4 ч.1 ст.420 КПК України.
У свою чергу, в строк призначеного покарання необхідно зарахувати обвинуваченому період застосування до нього заходів попереднього ув`язнення з 16 липня 2025 року (моменту затримання) до 24 листопада 2025 року (моменту зміни раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді особистого зобов`язання) відповідно до ч.5 ст.72 КК України із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
З цих підстав апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420, ч.15 ст.615 КПК України, Волинський апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу прокурора – задовольнити частково.
Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання –скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання: 
- за ч.2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з конфіскацією майна;
- за ч.1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ч. 1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з конфіскацією майна.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати  ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 16 липня 2025 року до 24 листопада 2025 року із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
Строк відбуття покарання обвинуваченому  ОСОБА_7  рахувати з моменту приведення вироку до виконання..
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення його апеляційним судом.
Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий 

Судді