ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/1360/24(914/1546/25)	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Желік М.Б.
суддів Галушко Н.А.
Орищин Г.В.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П. 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Опті – Ком” від 07.11.2025 (вх. №01-05/3275/25 від 10.11.2025)
на рішення Господарського суду Львівської області від 14.10.2025 (повний текст складено 31.10.2025, суддя Морозюк А.Я.)
у справі №914/1360/24 (914/1546/25)
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Опті-Ком”, м. Львів
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільєна”, м. Львів
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство “Укрнафта”, м. Київ
про: визнання відсутнім права вимоги за договором та кореспондуючому йому обов`язку
у межах справи № 914/1360/24
за заявою: Публічного акціонерного товариства “Укрнафта”, м. Київ
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільєна” (79035, м. Львів, вул. Зелена, буд. 238, каб. 37, ідентифікаційний код 43913344)

за участю представників сторін:
від третьої особи: Савон О.Ю. (поза межами приміщення суду)
інші учасники не з`явилися. 

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.10.2025 у справі №914/1360/24 (914/1546/25) у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 14.10.2025 у справі №914/1360/24 (914/1546/25), розглянути по суті позовні вимоги ТОВ “Опті-Ком” до ТОВ “Вільєна” про визнання відсутнім у ТОВ “Вільєна” права вимоги до ТОВ “Опті-Ком” за Договором про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023, укладеним між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком”, та кореспондуючому йому обов`язку ТОВ “Опті-Ком” до ТОВ “Вільєна” за цим договором, та прийняти нове рішення, за яким позовні вимоги ТОВ “Опті-Ком” задовольнити, судові витрати покласти на відповідачів.
Відповідно до протоколу судової справи раніше визначеному складу суду від 10.11.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді – Орищин Г.В., Галушко Н.А.
17.11.2025 ухвалою Західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Опті – Ком” від 07.11.2025 (вх. №01-05/3275/25 від 10.11.2025) на рішення Господарського суду Львівської області від 14.10.2025 у справі №914/1360/24 (914/1546/25); призначено розгляд справи на 10.12.2025; встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 05.12.2025; витребувано матеріали справи №914/1360/24 (914/1546/25) в Господарського суду Львівської області.
26.11.2025 представник АТ “Укрнафта” подав до суду клопотання (вх. №01-04/8964/25 від 26.11.2025) про участь представника – Савон О.Ю. в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 задоволено.
03.12.2025 представник ліквідатора ТОВ “Вільєна”, арбітражного керуючого Григор`єва В.В. подав до суду клопотання (вх. №01-04/9193/25 від 03.12.2025) про участь представника – Войціховського А.В. в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 задоволено.
26.11.2025 та 27.11.2025 Акціонерне товариство “Укрнафта” та ТОВ “Вільєна” подали відзиви на апеляційну скаргу (вх. №01-04/8951/25 та №01-04/9015/25), в яких просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 14.10.2025 у цій справі без змін.
09.12.2025 представник скаржника подав відповідь на відзиви (вх. № 01-04/9377/25 від 10.12.2025) ліквідатора, ТзОВ “Вільєна” арбітражного керуючого Григор`єва В.В. та АТ “Укрнафта”, в якому просить відхилити доводи відзивів та задоволити апеляційну скаргу, судове засідання призначене на 10.12.2025 провести без участі представника скаржника. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 розгляд апеляційної скарги відкладався з підстав зазначених у ній. 
26.01.2026 представник АТ “Укрнафта” подав до суду клопотання (вх. №01-04/681/26 від 26.01.2026) про участь представника – Анісімова К.Г. в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 задоволено.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 розгляд апеляційної скарги відкладався з підстав зазначених у ній.
06.03.2026 ухвалою Західного апеляційного господарського суду змінено дату та час судового засідання у справі № 914/1360/24 (914/1546/25) з 11.03.2026 на 30.03.2026 о 12 год. 15 хв.
В судове засідання 30.03.2026 кредитор ПАТ “Укрнафта” участь уповноваженого представника забезпечив, який надав пояснення щодо вимог та доводів апеляційної скарги та просив врахувати їх при прийнятті постанови, інші учасники провадження участі уповноважених представників не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Матеріали справи свідчать про їх поінформованість про розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
За приписами пункту 2 частини першої та пункту 3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами. 
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі “Пономарьов проти України”).
Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, учасники були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників справи за наявними матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, застосовуючи принцип розумного строку визначений положенням п.10 ч.3 ст.2 ГПК України, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, враховуючи наведені представниками сторін доводи, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржене рішення скасуванню, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст вимог та рішення суду першої інстанції.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Опті-Ком” звернулося до Господарського суду Львівської області, в межах справи № 914/1360/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільєна”, з позовом до відповідача: ТОВ “Вільєна”, в якому просить визнати відсутнім у ТОВ “Вільєна” права вимоги до ТОВ “Опті-Ком” за Договором про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023, укладеним між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком”, та кореспондуючому йому обов`язку ТОВ “Опті-Ком” до ТОВ “Вільєна” за цим договором.
Місцевий господарський суд виснуючи про відсутність підстав для задоволення позовних вимог зазначив наступне:
- застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
- у разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
- у провадженні Господарського суду Львівської області, в межах справи № 914/1360/24 про банкрутство ТОВ “Вільєна” перебуває справа № 914/1360/24 (914/937/25) за позовом Публічного акціонерного товариства “Укрнафта” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільєна”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Опті-Ком”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Лівайн Торг” про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги №ЛТ-20/02 від 20.02.2023, який укладено між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком”; договору про надання поворотної фінансової допомоги №13/01-23 від 13.01.2023 на суму 150 000 000,00 грн., укладеного між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Лівайн Торг”, a також похідна від вказаних вище вимога майнового характеру про стягнення з ТОВ “Лівайн Торг” на користь ТОВ “Вільєна” 105 211 946,21 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).
- суд виснував, що позивач у цій справі - ТОВ “Опті-Ком” є одночасно відповідачем у іншому спорі, а саме у справі № 914/1360/24 (914/937/25), у якому предметом позову є, у тому числі, визнання недійсним укладеного між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком” договору про відступлення права вимоги №ЛТ-20/02 від 20.02.2023.
- відповідно ТОВ “Опті-Ком” повинен доводити факт розрахунку і відповідно відсутність зобов`язань за оспорюваним Договором про відступлення права вимоги №ЛТ-20/02 від 20.02.2023 у межах справи № 914/1360/24 (914/937/25).
- при цьому судом зазначено, що у межах розгляду справи № 914/1360/24 (914/937/25) вже ініційовано судовий процес, спрямований на захист порушеного права ТОВ “Вільєна” та визнання недійсним укладеного між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком” договору про відступлення права вимоги №ЛТ-20/02 від 20.02.2023, відповідно звернення ТОВ “Опті-Ком” з окремим позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
- в спростування доводів позивача щодо ініціювання спору кредитором - ПАТ “Укрнафтa” відповідно до ст. 42 КУзПБ, а не самим боржником судом зазначено, що вказане жодним чином не змінює факту того, що саме на користь ТОВ “Вільєна” заявляється вимога про визнання недійсним укладеного між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком” договору про відступлення права вимоги №ЛТ-20/02 від 20.02.2023. Те, що ПАТ “Укрнафта” не є стороною за договором про відступлення права вимоги №ЛТ-20/02 від 20.02.2023, не позбавляє його права звертатися до суду з метою захисту своїх прав, оскільки ПАТ “Укрнафта”, як і будь-який інший кредитор в будь-якій іншій справі про банкрутство наділений таким правом відповідно до положень ст.42 КУзПБ.
- обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).

Узагальнені доводи апелянта, заперечення інших учасників. 

Не погоджуючись із висновками місцевого господарського суду Товариство з обмеженою відповідальністю “Опті-Ком” подало до суду апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржене рішення є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з нез`ясуванням обставин, які мають значення для вирішення справи по суті (п.1 ч.1 ст. 277 ГПК України), недоведеністю обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими (п.2 ч.1 ст.277 ГПК України), з порушенням норм процесуального права (п.4 ч.1.ст.277 ГПК України), з огляду на наступне:
- потенційний кредитор за договором відступлення права вимоги, а саме сторона цього договору – ТОВ “Вільєна”, не ініціювала перед ТОВ “Опті-Ком” судового процесу з вимогами про стягнення будь-якої заборгованості. Натомість, питання про наявність такої заборгованості висуває інша особа, що не є стороною у цих взаємовідносинах, а саме кредитор у справі про банкрутство ТОВ “Вільєна” – ПАТ “Укрнафта”.
- згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду по справі №522/1528/15-ц від 26.01.2021, на які посилається одночасно як суд першої інстанції, так і ТОВ “Опті-Ком” зазначено про необхідність ініціювання спору саме “прямим” кредитором щодо такого боржника і саме з майновими вимогами до боржника, а не щодо особи, яка має право виступати в інтересах такого кредитора, більше того з вимогами немайнового характеру.
- відповідно, АТ “Укрнафта” не є кредитором у розумінні цієї постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №522/1528/15-ц від 26.01.2021. Вимоги АТ “Укрнафта” до ТОВ “Опті-Ком” не є “прямими” за договором, а висуваються, тобто роблять ТОВ “Опті-Ком” дебітором, лише через та після визнання прямого договору недійсним. Як до часу подання позову АТ “Укрнафта”, так і після подання такого позову ТОВ “Опті-Ком” не набуває статусу боржника за договором, бо такий статус може бути ним набутий лише після визнання правочину недійсним.
- враховуючи те, що на час подання позову ТОВ “Опті-Ком” відповідного позову від ТОВ “Вільєна” не було подано, тому такий обраний ТОВ “Опті-Ком” спосіб захисту не суперечить практиці Верховного суду, викладеного у постанові ВП ВС по справі № 522/1528/15- ц від 26.01.2021.
- місцевий господарський суд по суті позовні вимоги ТОВ “Опті-Ком” не розглядав та прийняв рішення про відмову у позові лише за своїм висновком про неналежно обраний спосіб захисту позивачем. Таким чином, суть, мотиви та підстава позовних вимог ТОВ “Опті- Ком” по цій справі викладені у нерозглянутій по суті позовній заяві, які скарджник підтримує у повному обсязі.

Заперечуючи вимоги апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю “Вільєна” подало відзив на апеляційну скаргу, в якому виклала свої заперечення щодо доводів скаржника, в якому вказує наступне:
- позивач (ТОВ “Опті-Ком”) є одночасно відповідачем у іншому спорі у справі № 914/1360/24 (914/937/25), у якому предметом позову є, у тому числі, визнання недійсним укладеного між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком” договору про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023, а відтак, ТОВ “Опті-Ком” має доводити факт розрахунку за оспорюваним Договором про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023, у справі № 914/1360/24 (914/937/25).
- враховуючи, що у справі № 914/1360/24 (914/937/25) вже ініційовано судовий процес, спрямований на захист порушеного права ТОВ “Вільєна” та визнання недійсним укладеного між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком” договору про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023, звернення ТОВ “Опті-Ком” з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
- зазначає, що ініціювання ПАТ “Укрнафта” як кредитором в справі про банкрутство ТОВ “Вільєна” провадження у справі № 914/1360/24 (914/937/25) відповідно до ст.42 КУзПБ, а не безпосередньо боржником, жодним чином не змінює факту того, що саме на користь ТОВ “Вільєна” заявляється вимога про визнання недійсним укладеного між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком” договору про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023. Те, що ПАТ “Укрнафта” не є стороною за договором про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023., не позбавляє його права звертатися до суду з метою захисту своїх прав, оскільки ПАТ “Укрнафта” як і будь-який інший кредитор в будь-якій іншій справі про банкрутство наділений таким правом відповідно до положень ст. 42 КУзПБ.
- у пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 зазначено таке: “кредитор боржника може мати похідний інтерес у стягненні коштів, іншого майна з третіх осіб на користь боржника, зокрема і у процедурі банкрутства. Інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника є похідним від такого інтересу боржника. Тому позови, спрямовані на поповнення (недопущення зменшення) ліквідаційної маси, є позовами на користь саме боржника, якому належить ліквідаційна маса, а не кредитора (останній має до цієї маси інтерес так званого другого порядку). Отже, позов, який заявив кредитор, є, насправді, позовом боржника, тобто похідним позовом (один із його різновидів передбачений п.12 ч.1 ст. 20 ГПК України)”.
- відповідно до усталеної практики Верховного Суду, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19) 
- предметом розгляду даного провадження виступає, зокрема, визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023, як спосіб кредитора в справі про банкрутство №914/1360/24 ПАТ “Укрнафта” захистити його порушені права, оскільки кредитор вважає, що шляхом укладення даного правочину ТОВ “Вільєна” як боржник в справі про банкрутство вивів з-під свого контролю на користь ТОВ “Опті Ком” 115 543 103,03 грн, не отримавши за це оплати, оскільки докази такої оплати відсутні в матеріалах справи про банкрутство.
- вимога щодо стягнення 115 543 103,03 грн стосується ТОВ “Лівайн Торг” як основного боржника, право вимоги до якого предметом Договору про відступлення права вимоги №ЛТ-20/02 від 20.02.2023.
- ТОВ “Опті Ком” не є боржником, на якого звертається стягнення коштів в провадженні №914/1360/24 (914/937/25), як про це чомусь вказує позивач. ТОВ “Вільєна” не має самостійних вимог до ТОВ “Опті Ком” в контексті даної справи, як вважає скаржник, висловивши відповідне “переконання”, оскільки заявником в даній справі є ПАТ “Укрнафта”, боржником виступає ТОВ “Лівайн Торг”, а ліквідатором ТОВ “Вільєна” в поданих поясненнях від 17.04.2025 року підтримується даний позов з огляду на наявність ознак фраудаторності, відсутність його економічної мети та непередання посадовими особами ТОВ “Вільєна” доказів отримання оплати за відчуження такого значного активу.
- отже, ні ПАТ “Укрнафта”, ні ліквідатор ТОВ “Вільєна” не заявляє жодних майнових вимог до ТОВ “Опті-Ком”, не вважає себе кредитором стосовно ТОВ “Опті-Ком”, а останній, відповідно, не є боржником. Докази зворотнього відсутні.
- з огляду на вказані обставини, взагалі незрозумілими є мотиви подання ТОВ “Опті-Ком” даної позовної заяви та апеляційної скарги, оскільки про право вимоги до позивача не йде жодної мови, а тому абсурдним є прохання ТОВ “Опті-Ком” про визнання відсутнім до нього права вимоги, яке ніхто не заявляє.
- міркування скаржника про те, що відповідного позову від ТОВ “Вільєна” не було подано, тому обраний ним спосіб захисту в рамках вже цього провадження 914/1360/24 (914/1546/25) не суперечить практиці ВС є надуманим і очевидно хибним, оскільки суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду в Постанові від 06.07.2022 у справі №914/2618/16, який правильно враховано судом першої інстанції та з огляду на що правильно встановлено обставину обрання ТОВ “Опті-Ком” неналежного способу захисту.
- поданням позовної заяви ТОВ “Опті-Ком” фактично стверджує про порушення ТОВ “Вільєна” його прав, при цьому в позові не пояснюється яким же чином та в чому конкретно проявляється порушення прав позивача відповідачем, адже і сам позивач визнає, що жодних вимог ТОВ “Вільєна” до ТОВ “Опті-Ком” не виставляє, а припущення про можливості продажу на аукціоні дебіторської заборгованості є недоречними. Жодні дії спрямовані на здійснення такого продажу не вчинялись та вчинятись не будуть. При цьому, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право – конкретизоване у законах України. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є самостійними підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
- сам по собі факт розгляду судової справи №914/1360/24 (914/937/25) жодним чином не свідчить про порушення прав ТОВ “Опті-Ком” та про можливість стягнення із вказаного товариства коштів, оскільки справа стосується скасування договору та стягнення коштів з іншої особи, що додатково підтверджує відсутність вимог до ТОВ “Опті-Ком” та необґрунтованість поданого товариством позову.

Не погоджуючись із вимогами апеляційної скарги Акціонерне товариство “Укрнафта” подало відзив на апеляційну скаргу, в якому виклало свої заперечення щодо доводів скаржника, в якому вказує наступне:
- задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи- боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
- судова практика з питань вирішення спорів щодо визнання фраудаторними правочинів, які були вчиненні боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство свідчить про те, що предметом доказування у таких спорах є, серед іншого, обставина виконання зобов`язання за оспорюваним правочином в частині здійснення оплати. Тобто, ТОВ “Опті Ком”, як відповідач у справі №914/1360/24(914/937/25) повинно довести, що ним було здійснено оплату за оспорюваними договорами про відступлення права вимоги.
- з формулювання позивача, вбачається, що останній звертається до суду з позовною заявою виключно для встановлення певних обставим, що є предметом дослідження у іншій справі, тобто для встановлення певних преюдиційних обставин які можуть бути використаними у іншій справі.
- залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер (п. 3 ч. 2 ст. 43 ГПК України). 
- до звернення кредитора АТ “Укрнафта” з позовною заявою, у тому числі до ТОВ “Опті-Ком”, останній не звертався до суду за захистом порушеного права. В той же час, після відкриття провадження у справі за позовною заявою АТ “Укрнафта”, ТОВ “Опті-Ком” прийняло рішення про звернення з відповідною позовною заявою до суду. Таким чином, АТ “Укрнафта” вважає, що позов у справі № 914/1360/24 (914/1546/25) має штучний характер.

У відповіді на відзиви подані сторонами скаржник спростовуючи їхні заперечення, зазначив наступне:
- предметом позову ТОВ “Опті-Ком” є встановлення судом факту відсутності у ТОВ “Вільєна” права вимоги до ТОВ “Опті-Ком” за договором відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023 та відповідно - відсутності кореспондуючого обов`язку у ТОВ “Опті-Ком”. Сам факт існування спірного правочину, а також обставини, що стали підставою для паралельного оспорювання зазначених правовідносин кредитором у банкрутстві, об`єктивно створюють ситуацію, за якої ТОВ “Опті-Ком” змушене діяти превентивно для усунення ризику пред`явлення до нього вимог у майбутньому (як самим боржником (його ліквідатором), так і особами, яким можуть бути відступлені/ передані відповідні вимоги у процедурі банкрутства).
- і саме наявність такого правочину і суперечливих оцінок щодо його оплатності та умов виконання (що прямо випливає з доводів кредитора у процедурі банкрутства) створює об`єктивний ризик пред`явлення до ТОВ “Опті-Ком” вимог у майбутньому.
- за умови ухвалення рішення у “банкрутній” справі про недійсність правочинів або про застосування наслідків його недійсності, це не буде тотожним встановленню факту відсутності (або наявності) у ТОВ “Вільєна” права вимоги до ТОВ “Опті-Ком”, саме у заявленій нами конфігурації (право вимоги, яке може інкримінуватися ТОВ “Опті-Ком” на підставі договору відступлення). Навіть більше, наслідки недійсності правочину можуть породжувати інші (реституційні) вимоги та спори, що лише підсилює потребу у чіткому судовому встановленні правового статусу сторін за спірним договором.
- наявність паралельного спору між іншими суб`єктами, з іншим предметом та іншою метою, не може автоматично позбавляти ТОВ “Опті-Ком” права на судовий захист саме у тому форматі, який відповідає характеру порушення (ризику порушення) у наших правовідносинах з ТОВ “Вільєна”.
- ліквідатор боржника у відзиві посилається на позицію кредитора про те, що укладення спірного правочину могло призвести до безоплатне виведення його активів (при цьому, за твердженням ліквідатора, “докази оплати відсутні в матеріалах справи про банкрутство”). Така позиція прямо кореспондує з предметом нашого позову: чи існує у ТОВ “Вільєна” право вимоги (та у ТОВ “Опті-Ком” - обов`язок) щодо виконання, яке може інкримінуватися на підставі спірного договору.
- щодо зловживання процесуальними правами вказує, що сам по собі факт подання окремого позову після відкриття іншої справи, не свідчить про таке зловживання.

Фактичні обставини справи вірно встановленні місцевим господарським судом.

20.02.2023 між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком” укладено договір про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02, за умовами якого ТОВ “Вільєна” відступає ТОВ “Опті-Ком” дебіторську заборгованість ТОВ “Лівайн Торг” на загальну суму 115 543 103,03 грн. за наступними договорами, укладеними між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Лівайн Торг”:
- за 14-ти договорами про відступлення права вимоги: № ЗЕ-10/01 від 10.01.2023 на суму 1 116 348,99 грн., № К-10/01 від 10.01.2023 на суму 323 037,72 грн., № ЛП-10/01 від 10.01.2023 на суму 297 029,84 грн., № М2018-10/01 від 10.01.2023 на суму 1 329 670,41 грн., № НО-10/01 від 10.01.2023 на суму 508 847,61 грн., № ОП-10/01 від 10.01.2023 на суму 1 987 683,88 грн., № О-10/01 від 10.01.2023 на суму 581 339,98 грн., № ПКР-10/01 від 10.01.2023 на суму 590 933,05 грн., № СО-10/01 від 10.01.2023 на суму 1 499 361,15 грн., № С-У10/01 від 10.01.2023 на суму 650 481,13 грн., № СО10/01 від 10.01.2023 на суму 780 520,51 грн., № С-К10/01 від 10.01.2023 на суму 1 068 713,05 грн., № СП10/01 від 10.01.2023 на суму 22 317,96 грн., № ТХ01/24 від 10.01.2023 на суму 33 015,74 грн., та
- за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 13/01-23 від 13.01.2023 на суму 104 753 802,01 грн.
Відповідно по п. 1.4 договору відступлення, за відступлене право вимоги ТОВ “Опті-Ком”, як новий кредитор, повинно було сплати ТОВ “Вільєна”, як первісному кредитору, суму у розмірі 115 542 103,03 грн., а саме суму, що дорівнює сумі отриманих ним вимог до ТОВ “Лівайн Торг”.
Згідно п. 3.2 договору відступлення надіслання повідомлення до боржника - ТОВ “Лівайн Торг” про відступлення прав до нього на нового кредитора покладалося на ТОВ “Вільєна”, як на первісного кредитора.
За умовами укладеного договору відступлення права вимоги ТОВ “Опті-Ком” набуло обов`язку щодо сплати ТОВ “Вільєна” коштів у сумі 115 542 103,03 грн.
21.03.2023 між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком” укладено Акт проведення зарахування взаємних однорідних вимог, за умовами якого сторони припиняють взаємні однорідні зобов`язання на загальну суму 858 673 605,17 грн., в тому числі і щодо зобов`язань, які виникли на підставі укладеного між ними договору відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023 на суму 115 543 103,03 грн.
Відповідно до п. 4 Акту зарахування: “4. З дати підписання цього Акту вимоги ТОВ “Вільєна” до ТОВ “Опті-Ком” …. за договором відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023 115 543 103,03 грн…. разом 858 673 605,17 грн. вважаються повністю задоволеними. Договори про відступлення права вимоги перелічені вище вважаються виконаними та закритими”.
З цих підстав ТОВ “Опті-Ком” вважає, що у нього повністю відсутня заборгованість за договором про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023, а у кредитора ТОВ “Вільєна” за цим договором немає жодних вимог до ТОВ “Опті-Ком”.
Господарським судом Львівської області в межах справи № 914/1360/24 про банкрутство ТОВ “Вільєна” розглядається справа №914/1360/24(914/937/25) за позовом Публічного акціонерного товариства “Укрнафта” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільєна”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Опті-Ком”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Лівайн Торг” про визнання недійсними: договору про відступлення права вимоги №ЛТ-20/02 від 20.02.2023, який укладено між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком”; договору про надання поворотної фінансової допомоги №13/01-23 від 13.01.2023 на суму 150 000 000,00 грн., укладеного між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Лівайн Торг”. А також похідна від вказаних вище вимога майнового характеру про стягнення з ТОВ “Лівайн Торг” на користь ТОВ “Вільєна” 105 211 946,21 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).
Станом на час розгляду цієї справи в суді першої та апеляційної інстанції рішення у справі №914/1360/24(914/937/25) не прийнято. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ГПК України).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі “Чахал проти Сполученого Королівства” (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року у справі “Афанасьєв проти України” (заява № 38722/02)).
Підсумовуючи, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома іншими способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні способи захисту не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь-якою особою.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
В межах цієї справи судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільєна”, в якому просить визнати відсутнім у ТОВ “Вільєна” права вимоги до ТОВ “Опті-Ком” за договором про відступлення права вимоги № ЛТ-20/02 від 20.02.2023, укладеним між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком”, та кореспондуючому йому обов`язку ТОВ “Опті-Ком” до ТОВ “Вільєна” за цим договором.
З позовних вимог вбачається, що обставиною, яка на думку позивача потребує встановленню окремо, є обставина щодо відсутності/наявності у ТОВ “Опті-Ком” заборгованості за Договором відступлення перед ТОВ “Вільєна”. Метою позовних вимог за цим позовом є дослідження питання наявності дебіторської заборгованості ТОВ “Опі-Ком” за Договором відступлення задля запобігання включення до ліквідаційної маси боржника ТОВ “Вільєна” недоведеної дебіторської заборгованості, з наступною її реалізацією на аукціоні (без проведення заходів примусового стягнення).
Тобто, як зазначає ТОВ “Опті-Ком” і у своїх відповідях на відзиви на апеляційну скаргу він діє превентивно для усунення ризику пред`явлення до нього вимог у майбутньому (як самим боржником (його ліквідатором), так і особами, яким можуть бути відступлені/ передані відповідні вимоги у процедурі банкрутства).
Разом з тим, як вірно зазначено місцевим господарським судом та досліджено судом апеляційної інстанції Господарським судом Львівської області в межах справи № 914/1360/24 про банкрутство ТОВ “Вільєна”, розглядається справа № 914/1360/24 (914/937/25) за позовною заявою Публічного акціонерного товариства “Укрнафта” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільєна”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Опті-Ком”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Лівайн Торг” про визнання недійсними: договору про відступлення права вимоги №ЛТ-20/02 від 20.02.2023, який укладено між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком”; договору про надання поворотної фінансової допомоги №13/01-23 від 13.01.2023 на суму 150 000 000,00 грн., укладеного між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Лівайн Торг”. А також похідна від вказаних вище вимога майнового характеру про стягнення з ТОВ “Лівайн Торг” на користь ТОВ “Вільєна” 105 211 946,21 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).
Станом на час розгляду апеляційної скарги у цій справі рішення у господарській справі №914/1360/24(914/937/25) не прийнято.
Особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.
Саме цим спори про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань відрізняються від спорів про зміну, припинення правовідносин (наприклад, зміну, розірвання договору), коли договірні відносини між сторонами змінюються або припиняються внаслідок судового рішення.
Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права. Норми частини другої статті 20 ГК України визначають такі способи захисту, як визнання наявності або відсутності прав.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові – обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.
Виходячи з наведеного способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.
Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21.11.2012 у справі № 6-134цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.
Також слід ураховувати, що наведені вище способи захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань будуть належними лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. Зокрема, у таких випадках: кредитор у правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право в межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював.
У разі якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора або кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту, що вірно висновано місцевим господарським судом.
Вказані висновки свідчать про доведеність того, що позивач з метою ефективного захисту свого права та інтересу повинен доводити факт відсутності свого зобов`язання перед ТОВ “Вільєна” та факт здійснення розрахунків за договором про відступлення права вимоги №ЛТ-20/02 від 20.02.2023 укладеним між ТОВ “Вільєна” та ТОВ “Опті-Ком”, а також кореспондуючому йому обов`язку ТОВ “Опті-Ком” до ТОВ “Вільєна” за цим договором в межах розгляду справи № 914/1360/24 (914/937/25).
Колегія суддів при вирішенні цього спору також враховує, що ініціювання спору не з метою домогтися відновлення власного порушеного права, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині першій статті 2 ГПК України (частині першій статті 2 ЦПК України).
Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19. 
Враховуючи конкретні обставини цієї справи судова колегія виснує, що позивач використовуючи правовий інструментарій шляхом ініціювання судового спору у цій справі, звернувся із позовом про визнання відсутнім права вимоги з метою встановлення обставин, які можуть мати преюдиційне значення, зокрема, під час розгляду господарським судом справи № 914/1360/24 (914/937/25) в частині встановлення наявності або ж відсутності ознак фраудаторного правочину, оспорюваного у зазначеній судовій справі, що як вказано вище суперечить завданню господарського судочинства.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52)).
З урахуванням наведеного судова колегія, погоджуючись із висновками місцевого господарського суду виснує, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Загальні висновки суду апеляційної інстанції.

В порядку положень ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у цьому рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються долученими доказами, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржене рішення Господарського суду Львівської області від 14.10.2025 у справі №914/1360/24 (914/1546/25) скасуванню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи висновки суду про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду, в оскарженій частині судова колегія виснує про наявність підстав для покладення судового збору на скаржника. 
Керуючись ст.ст.86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:

1 В задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Опті – Ком” від 07.11.2025 (вх. №01-05/3275/25 від 10.11.2025) – відмовити.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 14.10.2025 у справі №914/1360/24 (914/1546/25) - залишити без змін.
3. Судові витрати покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України.
Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд. 
Повна постанова складена 09.04.2026

Головуючий суддя Желік М.Б. 

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.